Справа № 826/3500/17
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3500/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Парінова А.Б., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою народного депутата України Вовка Віктора Івановича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року адміністративну справу за позовом народного депутата України Вовка Віктора Івановича до Міністра інформаційної політики України Стеця Юрія Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство інформаційної політики України, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

У поданій до суду в березні 2017 р. позовній заяві Вовк В.І. зазначав, що на офіційному веб-сайті Міністерства інформаційної політики України розміщено інформаційне повідомлення від 25.08.2016 р. у якому зазначено, що 24 серпня 2016 р. між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців підписано Меморандум про співпрацю.

Посилаючись на те, що Законом України «Про громадські об'єднання» до повноважень центрального органу виконавчої влади України не віднесено підписання угод, меморандумів чи інших документів про співпрацю з будь-якими громадськими (неурядовими) об'єднаннями, позивач просив:

- визнати протиправними дії Міністра інформаційної політики України Стеця Ю.Я. щодо підписання Меморандуму про співпрацю між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців від 24.08.2016 р.;

- зобов'язати Міністра інформаційної політики України Стеця Ю.Я. розірвати Меморандум про співпрацю між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців від 24.08.2016 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про задоволення позову.

Зокрема, скаржник наполягає на тому, що чинним законодавством передбачено вичерпний перелік дій та заходів, які можуть вживатись Міністерством інформаційної політики України. При цьому, законодавством України не передбачено такий спосіб взаємодії громадських об'єднань з органами державної влади, як підписання будь-яких угод та меморандумів. Відповідно ж до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство інформаційної політики України стверджує про те, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення. На його думку вжите у статті 22 Закону України «Про громадські об'єднання» словосполучення «зокрема шляхом» свідчить про те, що перелік шляхів співпраці органів державної влади з громадськими об'єднаннями не є вичерпним.

Насамкінець, Міністерство інформаційної політики України звертає увагу на відсутність порушеного права позивача.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Вовк В.І. є народним депутатом України.

24 серпня 2016 р. між Міністерством інформаційної політики України, особі Міністра Стеця Ю.Я., та Світовим Конгресом Українців, в особі Президента Чолія Є.Я., підписано Меморандум про співпрацю.

Відповідно до статті 1 цього Меморандуму сторони заявили про намір співпрацювати та здійснювати спільні заходи з метою: створення позитивного іміджу України у світі; підвищення обізнаності громадян України та інших країн про події в Україні; протидії російській дезінформації; розвитку свободи слова, сприяння діяльності засобів масової інформації; створення ефективних механізмів поширення суспільно важливої інформації в Україні і в світі; інформування української та світової громадськості про головні питання внутрішньої та зовнішньої політики України.

16 листопада 2016 р. народний депутат України Вовк В.І. звернувся до Міністра інформаційної політики України Стеця Ю.Я. із листом № 207/03-278 у якому запропонував надати офіційне роз'яснення щодо: змісту Меморандуму про співпрацю (зокрема надати його текст); правових підстав підписання Меморандуму Міністерством інформаційної політики України, як центрального органу виконавчої влади, із зарубіжною громадською організацією.

Листом № 02-19/23-11 від 23.11.2016 р. Міністр інформаційної політики України Стець Ю.Я. повідомив позивача про те, що Положенням про Міністерство інформаційної політики України передбачена взаємодія Міністерства з відповідними органами іноземних держав, міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

Відповідач також послався на те, що необхідність забезпечення співпраці з Українською діаспорою відповідає Концепції популяризації України у світі та просування інтересів України у світовому інформаційному просторі, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України 739-р від 11 жовтня 2016 р.

17 січня 2017 р. народний депутат України Вовк В.І. направив відповідачеві листа № 207/03-312 з вимогою про розірвання Меморандуму про співпрацю з огляду на те, що його підписано з перевищенням повноважень.

У листі № 02-06/27-01 від 27.01.2017 р. Міністр інформаційної політики України Стець Ю.Я. зазначив, що Меморандум про співпрацю не є правочином в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, а за своїм змістом є заявою про наміри. Вчинення Меморандуму про співпрацю не передбачає необхідності повноважень, оскільки така заява не несе в собі жодних правових обов'язків та наслідків.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2 від 14 січня 2015 р. (надалі за текстом - «Положення»), Міністерство інформаційної політики України (МІП) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 1 пункту 3 Положення до основних завдань Міністерства інформаційної політики України віднесено забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах інформаційного суверенітету України та інформаційної безпеки, зокрема з питань поширення суспільно важливої інформації в Україні та за її межами.

Відповідно до пункту 7 Порядку 7 Міністерство інформаційної політики України у процесі виконання покладених на нього завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

Згідно підпункту 16 пункту 10 Міністр представляє Міністерство інформаційної політики України у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні та за її межами.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про громадські об'єднання» від 22 березня 2012 р. № 4572-VI передбачено, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування можуть залучати громадські об'єднання до процесу формування і реалізації державної політики, вирішення питань місцевого значення, зокрема, шляхом проведення консультацій з громадськими об'єднаннями стосовно важливих питань державного і суспільного життя, розроблення відповідних проектів нормативно-правових актів, утворення консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів при органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, в роботі яких беруть участь представники громадських об'єднань.

Таким чином, оскільки названою статтею Закону України «Про громадські об'єднання» не встановлено вичерпного переліку шляхів залучення громадських об'єднань до процесу формування і реалізації державної політики та з огляду на завдання Міністерства інформаційної політики України, слід погодитись з висновком суду попередньої інстанції про те, що у відповідача були наявні повноваження на підписання Меморандуму про співпрацю зі Світовим Конгресом Українців.

Колегія суддів також підтримує правову аргументацію окружного адміністративного суду в частині висновку про відсутність порушеного права позивача.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцієюабо законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

У Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16, суд підкреслив, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Позивач не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті підписання відповідачем Меморандуму про співпрацю, відповідно і даний Меморандум не може порушувати прав, свобод чи інтересів позивача.

Правовий статус народного депутата України регулюються Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 р. № 2790-XII.

Зі змісту статті 6 Закону України «Про статус народного депутата України» вбачається, що народний депутат у порядку, встановленому законом:

1) бере участь у засіданнях Верховної Ради України;

2) бере участь у роботі депутатських фракцій (груп);

3) бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України;

4) виконує доручення Верховної Ради України та її органів;

5) бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України;

6) бере участь у парламентських слуханнях;

7) звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про Регламент Верховної Ради України.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

В контексті викладеного й за змістом Закону України «Про статус народного депутата України», повноваження щодо звернення до суду щодо визнання незаконними дій Міністра інформаційної політики України та зобов'язання останнього вчинити дії, у тому числі з метою захисту прав виборців, можуть бути реалізовані народним депутатом України тільки у межах відносин представництва.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 911/2173/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 363/3414/13-а та від 21 червня 2018 р. у справі №826/4504/17.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а твердження скаржника про те, що відповідач підписав Меморандум про співпрацю з перевищеннямп наданих йому повноважень, є помилковим внаслідок неправильного тлумачення наведених правових норм.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу народного депутата України Вовка Віктора Івановича залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 06 серпня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя А.Б.Парінов