Справа № 826/16750/16
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася в Окружний адміністративний суд міста Києва із позовом, в якому просила:

- скасувати рішення відповідача від 12.09.2016 про відмову в знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема, апелянт вказує на відсутність повноважень знімати з реєстрації місця проживання осіб без відповідного рішення суду.

19 червня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28.03.2012 між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4486.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру номер АДРЕСА_1 і сплачує за неї ціну, визначену цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору нерухоме майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 10.02.2006.

Відповідно до п. 4.1 договору, право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору та зазначене в п. 1.1, відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 5.1.4 договору передбачено, що продавець зобов'язаний зняти з реєстрації осіб, в квартирі, що є предметом цього договору не пізніше 28 квітня 2012 року та звільнити квартиру, що є предметом цього договору, не пізніше 28 березня 2012 року.

12.09.2016 позивач через свого представника звернулася до Оболонської РДА з заявами про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

За наслідками розгляду вказаних заяв відповідачем відмовлено позивачу у знятті з реєстрації місця проживання зазначених осіб за вказаною адресою, з огляду на те, що позивачем не надано необхідних документів, які підтверджують відчуження житла.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час звернення до відповідача із заявами про зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання, позивачем було надано необхідні документи, що підтверджують перехід до неї права власності на вищезазначену квартиру, натомість треті особи втратили право власності на вказану квартиру та право нею користуватися після продажу.

Наразі, суд першої інстанції, вирішуючи зазначений спір по суті, виходив з того, що даний спір віднесений до адміністративної юрисдикції.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &? ;…&?с; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &l ;…&g4;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (тут та далі в редакції, що діє з 15.12.2017, далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно п. 12 ч. 1 р. VII Перехідних положень вказаної редакції КАС України, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства..

Таким чином, аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - встановлення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2, як власник житлового приміщення, придбаного відповідно до договору купівлі-продажу від 28.03.2012 № 4486, а саме: квартири номер АДРЕСА_1, оскаржує дії відповідача щодо відмови зняття з реєстрації місця проживання з даної квартири інших осіб.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі заяви особи, паспорту або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Спірні правовідносини в даному випадку стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою, що належить позивачу.

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права позивача на квартиру номер АДРЕСА_1, а вимоги ж до Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації є похідними від них.

Таким чином, в даному випадку вбачається спір про право, який підлягає розгляду за правилами ЦПК України, публічно-правовий спір відсутній.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 16.05.2018 (справа № 337/2535/2017) та від 20.06.2018 ( справа № 808/6982/15).

Відтак, позовні вимоги, за відсутності публічно-правового спору, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а провадження в справі підлягає закриттю.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув і ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.319 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується, а провадження в справі закривається з підстав встановлених ст.238 КАС України, зокрема згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України, коли справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 2 ст.319 КАС України визначено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року скасувати. Провадження в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено - 01 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма