Справа № 826/15602/16
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Костюк Л.О., Мельничука В.П., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитно-інвестиційний центр» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитно-інвестиційний центр» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Гриценка Володимира Володимировича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Громадська організація «Спілка вкладників Михайлівського», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

У поданій до суду позовній заяві товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитно-інвестиційний центр» (надалі за текстом - «ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр») зазначало, що відповідно до договору від 19 травня 2016 р. позивач відступив публічному акціонерному товариству «Банк Михайлівський» (надалі за текстом - «Банк») право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів у розмірі 181 060 378 грн., за що останнє сплатило 180 966 027 грн. 90 коп.

Під час здійснення тимчасової адміністрації в Банку, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про встановлення нікчемності названого договору.

Посилаючись на те, що зобов'язання за договором про відступлення права вимоги виконані в повному обсязі, при його укладанні встановлені Національним банком України обмеження порушені не були, ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» не є пов'язаною з Банком особою, а укладання договору не призвело до неплатоспроможності Банку, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Фонду в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації в Банку Ірклієнка Ю.П. щодо встановлення нікчемності договору відступлення права вимоги № 2 від 19 травня 2016 року, укладеного між ним та Банком.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він відступив банку недійсні права вимоги до ТОВ «Старкепітал», що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку.

Позивач звертає увагу, що спірне рішення Уповноваженої особи Фонду не було обґрунтоване обставинами зазначеними в пункті 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а отже суд безпідставно послався на цю норму ухвалюючи рішення.

Насамкінець, ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» зазначало, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач, до укладання договору про відступлення права вимоги, отримав від ТОВ «Старкепітал» кошти за продані цінні папери, оскільки при складанні акту приймання-передачі були допущені неточності і єдиним належним підтвердженням цього факту можуть бути виписки по рахунку.

Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, вказана третя особа зазначала, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 року, залишеного без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 року, застосовано наслідки нікчемності правочину - договору про відступлення прав вимоги №2 від 19.05.2016 року, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачем, а також стягнено з останнього на користь ПАТ «Банк Михайлівський» грошові кошти.

Перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Правління Національного банку України № 917/БТ від 22.12.2015 р. Банк віднесено до категорії проблемних.

19 травня 2016 року між ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та Банком укладено Договір відступлення права вимоги № 2.

За умовами цього договору позивач зобов'язався відступити Банку належні йому права вимоги за договорами цінних паперів, а останній - сплатити кошти у розмірі, зазначеному у Реєстрі основних договорів.

За даними Реєстру Основних договорів від 19.05.2016 р. за названим договором позивач відступив права вимоги за договором № БВ1-БО39/13 від 17.05.2016 р., укладеним з ТОВ «Старкепітал», на суму 181 060 378 грн., за що Банк повинен сплатити 180 966 027 грн. 90 коп.

Кошти за договором Банк перерахував меморіальним ордером №5060176 від 19.05.2016 р.

23 травня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову за № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних».

На підставі цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 812 від 23 травня 2016 р. яким запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23.05.2016 року по 22.07.2016 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» - Ірклієнка Ю.П.

Наказом Уповноваженої особи Фонду Ікрлієнка Ю.П. № 27/4 від 24.05.2016 р. створено комісію на предмет виявлення нікчемних правочинів.

Відповідно до акту № 4 від 02.06.2016 р. комісія дійшла висновку про нікчемність договору про відступлення права вимоги № 2 від 19 травня 2016 року.

Наказом Уповноваженої особи Фонду Ірклієнка Ю.П. № 42/3 від 02.06.2016 р. затверджено результати перевірки правочинів, викладені в акті № 4 від 02.06.2016 р.

Листом № 05-1022 від 12.07.2016 р. позивача повідомлено про нікчемність правочину, укладеного між ним та Банком згідно з пунктами 2, 8, 9 частини 3 статті 38 Закону

12 липня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 року за № 1213 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.09.2016 року за № 1702 призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Волкову О.Ю. з 05.09.2016 року.

Ухвалюючи рішення у справі, окружний адміністративний суд виходив з того, що цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Однак, з такими висновками не можна погодитись з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Визначення поняття «адміністративна справа» наведено у статті 4 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пункт другий частини першої статті 4 КАС України містить положення, згідно з яким публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є характер спору. Публічно-правовим спором, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спір між учасниками публічно-правових відносин, що стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, або такий, що йому не суперечить. Спір є приватно-правовим навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 р № 4452-VI (надалі за текстом - «Закон № 4452-VI») Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Статтею 4 Закону № 4452-VI установлено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснює контроль за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду; інвестує кошти Фонду в державні цінні папери України; здійснює розміщення облігацій у порядку та за напрямами залучення коштів, визначеними цим Законом, і видачу векселів у випадках, передбачених законом про Державний бюджет України на відповідний рік; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; бере участь в інспекційних перевірках проблемних банків за пропозицією Національного банку України; застосовує до банків та їх керівників відповідно фінансові санкції і накладає адміністративні штрафи; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку; здійснює перевірки банків відповідно до цього Закону; надає фінансову підтримку банку відповідно до цього Закону; здійснює аналіз фінансового стану банків з метою виявлення ризиків у їхній діяльності та прогнозування потенційних витрат Фонду на виведення неплатоспроможних банків надає цільову позику банку для фінансування витрат для оплати роботи осіб відповідно до пункту 2 частини шостої статті 36, пунктів 7 і 8 частини другої статті 37 та частини четвертої статті 47 цього Закону, що здійснюються протягом дії тимчасової адміністрації; звертається з відповідними запитами до клієнтів, вкладників та інших кредиторів банку в порядку, встановленому Фондом; здійснює заходи щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону; вивчає та аналізує тенденції розвитку ринку ресурсів, залучених від вкладників учасниками Фонду.

Згідно частини 2 статті 37 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

Аналіз функцій Фонду, викладених у наведених статтях Закону № 4452-VI, свідчить, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку він ухвалює обов'язкові для банків рішення, а з іншого здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку.

Згідно частини 4 статті 37 Закону № 4452-VI на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; видає накази та розпорядження, дає доручення, обов'язкові до виконання працівниками банку; звітує за результатами здійснення тимчасової адміністрації банку перед виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно із частинами першою та другою статті 38 Закону № 4452-VI Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання вказаних приписів оспорюваним рішенням № 42/3 від 02.06.2016 р. уповноваженої особи Фонду, виданим останнім як органом управління Банком, затверджено результати перевірки правочинів, викладені в акті № 4 від 02.06.2016 р.

Це рішення є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом Банку, обов'язковим для виконання працівниками, та не породжує обов'язків у контрагентів Банку, оскільки обов'язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення.

Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, Банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду. Вказане свідчить про відсутність у Фонду та його уповноваженої особи повноважень відносно позивача у правочині, віднесених у наказі № 42/3 від 02.06.2016 р., до нікчемних.

Оскільки позивач оскаржує наказ про віднесення правочину до нікчемних, виданий уповноваженою особою Фонду не як суб'єктом владних повноважень, а як органом управління Банком, що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

Правову позицію з цього питання Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 11 квітня 2018 р. у справі № 910/12294/16.

Крім того, матеріали справи свідчать, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 року, застосовано наслідки нікчемності правочину - договору про відступлення прав вимоги №2 від 19.05.2016 року, укладеного між ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та Банком і стягнуто на користь останнього 180 966 027 грн. 90 коп. боргу.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За правилами ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись статтями 238, 315, 319, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитно-інвестиційний центр» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 24 липня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Л.О.Костюк