Справа № 804/3963/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-03-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2018 року Справа № 804/3963/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Букіної Л.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до в.о начальника відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Мовшин Д.І., Відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_3 22.06.2017 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до в.о. начальника Відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадасту у Дніпропетровській області Мовшин Д.І., Відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, з позовними вимогами про:
- зобов'язання державного реєстратора відділу у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області протягом десяти днів з дня набрання законної сили даної постанови суду, вчинити дії по внесенню до Державного земельного кадастру відомостей щодо державної реєстрації земельної ділянки, загальною площею 0,0968 га, 0,0968 га, код УКЦВЗ - 1.8 код КЦВПЗ - 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належать на праві власності гр.. ОСОБА_3, та розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі технічної документації із землеустрою, складеної Приватним підприємством «Земельний ресурс», з одночасною видачею Витягу з Державного земельного кадастру, що міститиме зазначені відомості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що неможливість здійснення державної реєстрації земельної ділянки через невідповідність контурів об'єкту нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці, фактичному розміщенню нерухомого майна є безпідставною, оскільки відповідачем не підтверджені такі обставини. Позивач вважає рішення протиправним та таким, що підлягає скасування, оскільки посилання відповідача-1 на відсутність домоволодіння, про що зазначено у п.3 оскарженого рішення, не відповідає дійсності у зв'язку з тим, що набувши право власності на житловий будинок, позивач має право на приватизацію земельної ділянки на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.01.2018 року розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін з урахуванням вимог Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, яка діяла з 15.12.2017 року.
Щодо твердження представника відповідача, що позовні вимоги звернуто до неналежного відповідача - в.о начальника відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Мовшин Д.І., судом не беруться до уваги, оскільки згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справі може бути не лише орган, який прийняв оскаржене рішення, а також його посадова чи службова особа, а тому в.о начальника відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Мовшин Д.І. є належним відповідачем у справі.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням в.о. начальника відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 31.03.2017року № 1161 за результатами розгляду заяви позивача, останньому повторно відмовлено у державній реєстрації земельної з підстав невідповідності поданих документів вимогам, встановленим Законом України «Про державний земельний кадастр» і Порядком ведення Державного земельного кадастру, зокрема:
- розміщення контурів об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці не відповідає фактичному розміщенню нерухомого майна згідно інформації, наявної в управлінні Держгеокадастру;
- відповідно до наявної в управлінні інформації, на земельній ділянці, що передбачена до передачі у власність, знаходиться землі загального користування;
- згідно містобудівної документації на території, що передбачена для передачі у власність відсутнє домоволодіння;
- конфігурація земельної ділянки не відповідає даним технічного паспорту. Графічні матеріали документації із землеустрою не містять дати складання.
Вказану відмову відповідач обґрунтовує тим, що розміщення контурів об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці не відповідає фактичному розміщенню нерухомого майна; на земельній ділянці, що передбачена до передачі у власність, знаходяться землі загального користування; згідно містобудівної документації на території, що передбачена для передачі у власність відсутнє домоволодіння; конфігурація земельної ділянки не відповідає даним технічного паспорту.
Вважаючи дії начальника відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з відмови у внесенні відомостей на підставі поданій заяві протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд виходить із того, що відповідно до статей 125, 126, 202 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Порядок формування земельної ділянки, як об'єкта цивільних прав, врегульовані статтею 79-1 Земельного кодексу України, згідно якої формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється:
- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;
- шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;
- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;
- за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 79-1 Земельного кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Частиною дев'ятою статті 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
При цьому, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, що прямо передбачено частиною десятою статті 79-1 Земельного кодексу України.
Згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року №3613-VI, який набрав чинності з 1 січня 2013 року, кадастровий номер земельної ділянки це індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
Розділом VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено наступне:
- земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера;
- у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом;
- внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.
- у разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом;
- у разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом.
- у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.
Порядок ведення Державного земельного кадастру затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі - Порядок №1051).
Згідно пунктів 49, 50, 87 Порядку №1051 поземельна книга ведеться за формою згідно з додатком 8 під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об'єднання, а також відновлення їх меж) відповідно до пунктів 107 - 137 цього Порядку.
Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа.
Дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки.
Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки.
Заявникові безоплатно надається витяг з Державного земельного кадастру для підтвердження внесення до Державного земельного кадастру відомостей, в тому числі виправлення виявлених помилок відповідно до пункту 144 цього Порядку, зокрема, про державну реєстрацію земельної ділянки.
Особливості проведення державної реєстрації земельних ділянок передбачені пунктами 115, 115-1, 115-2 Порядку №1051:
- 115. Державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки;
- 115-1. Кадастрові номери земельних ділянок, визначені відповідно до Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 року №749, але не присвоєні, вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа, якщо така документація затверджена в установленому законом порядку до 1 січня 2013 року;
- 115-2. У разі коли до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з пунктами 107 - 111 і 113 цього Порядку.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
Згідно статті 10 Закону №1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно частини першої статті 24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі:
1) наявності помилки в Державному земельному кадастрі, що виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки, невідповідність меж земельної ділянки, зазначених у Державному реєстрі земель, її дійсним межам);
2) невідповідності площі земельної ділянки, зазначеної в Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення);
3) невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру.
Згідно пунктів 10-1, 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок №1127) під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації прав на земельну ділянку автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку, у тому числі з метою перевірки її кадастрового номера щодо його наявності та автентичності, а також з метою встановлення наявності відомостей про власників, користувачів такої земельної ділянки, перенесених з державного реєстру земель, що містяться в Державному земельному кадастрі, та відповідності таким відомостям про власників, користувачів відомостей, зазначених заявником у заяві.
Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.
У разі коли відомості Державного земельного кадастру про власників, користувачів земельної ділянки, перенесені з державного реєстру земель, містять неповну або неточну інформацію, що унеможливлює ідентифікацію особи, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав надсилає відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 17 жовтня 2012 року №1051, повідомлення в електронній формі державному кадастровому реєстраторові про уточнення інформації в Державному земельному кадастрі, в якому зазначається виключний перелік відомостей, що є неповними або неточними.
Відповідно до пункту 18 Порядку №1127, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Як вже встановлено судом, оскарженим рішенням у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру позивачу повторно було відмовлено з підстав:
- розміщення контурів об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці не відповідає фактичному розміщенню нерухомого майна згідно інформації, наявної в управлінні Держгеокадасту;
- відповідно до наявної в управлінні інформації, на земельній ділянці, що передбачена до передачі у власність, знаходиться землі загального користування;
- згідно містобудівної документації на території, що передбачена для передачі у власність відсутнє домоволодіння;
- конфігурація земельної ділянки не відповідає даним технічного паспорту. Графічні матеріали документації із землеустрою не містять дати складання.
Судом також встановлено, що контури нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, зазначені в «Схематичному плані земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку» в Технічному паспорті на будинок не співпадають з контурами та розташування нерухомого майна, зазначені в графічних матеріалах документації із землеустрою.
Тобто, згідно містобудівної документації на території, що передбачена для передачі у власність відсутнє домоволодіння.
При цьому, в оскарженому рішенні кадастровим реєстратором були зазначені відповідні рекомендації, зокрема: надати документи, що підтверджують виділення земельної ділянки або, у разі їх відсутності, запропоновано здійснити формування земельної ділянки за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Окрім цього, невідповідність даних, що містяться в документації із землеустрою даним відповідача встановлена на підставі відомостей Національної кадастрової системи та з використанням ортофотопланів (складених за результатами виконання робіт, відповідно до Угоди про позику (Проект «Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвиток системи кадастру») між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку).
Також слід зазначити, що оскаржене рішення не є перешкодою для реалізації позивачем прав на отримання земельної ділянки, оскільки у випадку виготовлення нової проектної документації з урахуванням обставин, наведених у такому рішенні, він може повторно звернутися до відповідача з цього ж питання.
Таким чином, суд дійшов висновку, що кадастровий реєстратор при прийнятті рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна