Справа № 826/14837/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Правління Пенсійного фонду України, у якому просила зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України та надати йому вказівку прийняти у неї необхідні документи для призначення та виплати пенсії за віком з 13 березня 2016 року (дати звернення до Правління Пенсійного фонду України) у відповідності з Конституцією та діючим пенсійним законодавством України.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є громадянкою України, яка постійно проживає в Ізраїлі. Оскільки в країні перебування немає територіального органу Пенсійного фонду, просить суд визначити таке управління для отримання пенсії, яку вона заробила в Україні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є громадянкою України, яка постійно проживає в Ізраїлі.

Позивач звернулась до Правління Пенсійного фонду України з заявою від 11.03.2016 року про зобов'язання відповідно до Закону та Конституції України внести та затвердити зміни у «Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії», що буде забезпечувати документальне оформлення та реальну виплату пенсії всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України. У зв'язку із відсутністю в Ізраїлі територіального органу Пенсійного фонду України направити заяву позивача в уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України та зобов'язати прийняти документи позивача для призначення та виплати за межі України пенсії за віком, пенсію направляти за вказаною у заяві адресою, в разі необхідності надати додаткові документи повідомити про це позивача.

Листом від 30.03.2016 року відповідач повідомив позивача, що рішення щодо призначення пенсії приймається відповідним територіальним органом Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) заявника за наданою заявою встановленої форми разом з документами, необхідним для призначення пенсії (про стаж, заробіток, тощо).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернулась до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 28.03.1995 року виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, пенсія на території України їй не призначалась та не виплачувалась. Між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль. Враховуючи, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Ізраїлем відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання в Ізраїль, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Основного Закону закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянин України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Як установлено судом першої інстанції, що відповідає фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 з 1995 року проживає в Ізраїлі, де стала на консульський облік посольства України. У 2016 року через свого представника звернулася до Правління Пенсійного фонду України із заявою в якій просила внести та затвердити зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування пенсіонерам, які проживають поза межами України; на підставі цих змін у зв'язку з відсутністю в Ізраїлі територіального органу Пенсійного фонду України направити її заяву в уповноважене управління Пенсійного фонду України та зобов'язати його прийняти документи для призначення та виплати пенсії за межами України, яка зароблена трудовим стажем на території України з 1970 року по 1993 рік. Факт перебування його на консульському обліку підтверджується копією закордонного паспорту.

Відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Частиною 3 статті 4 вказаного Закону передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначається види, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У той же час, стаття 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регламентує, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Окрім того, Законом визначається, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, покладено безпосередньо на Верховну раду України обов'язок щодо приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

З огляду на викладене позов в частині зобов'язання Правління ПФ України негайно внести та затвердити зміни в "Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії" є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відносно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління ПФ України та дати останньому вказівку нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком у Державу Ізраїль, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Пункт 2 частини першої статті 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Друге речення статті 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.

Мотивувальна частина рішення також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.

Отже, правовідносини, що виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася.

Доказів на спростування викладеного позивачем не надано.

Згідно преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення" цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами (ст. 1 вказаного Закону).

Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання (стаття 92 вказаного закону).

Вищевказані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 28.03.1995 року виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, пенсія на території України їй не призначалась та не виплачувалась.

В даному випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.

Враховуючи, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, отже суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем до заяви не долучено усіх необхідних документів для призначення пенсії (копії трудової книжки тощо), що суперечить за змістом пункту 2.23 Вказаного Порядку, відповідно до якого документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до Правління Пенсійного фонду України із заявою не дотримався вказаного Порядку, тому суд першої інстанції обґрунтовано, на думку колегії суддів, відмовив їй у задоволенні позовних вимог.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 03.08.2018 року.