Справа № 808/2241/18
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року (о 16 год. 15 хв.)Справа № 808/2241/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 Мойсеєвича

до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Мойсеєвич (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - Центральне обєднане УПФУ м. Запоріжжя, відповідач), в якому просить:

визнати протиправним рішення відповідача від 11.05.2018 №29/1040/05 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком;

зобовязати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача пенсію за віком, починаючи з 04.05.2018 згідно із поданою заявою від 04.05.2018 у розмірі, передбаченому законодавством України.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначає, що позивач, хоч на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Вважає, що на підставі аналізу рішення Конституційного Суду України та судових рішень Європейського суду з прав людини, слід прийти до висновку надуманість та безпідставність тверджень відповідача стосовно того, що пенсія виплачується громадянам України за наявності паспорту громадянина України, який засвідчує факт проживання на території України або посвідки на постійне проживання, у якій громадянство зазначено «Україна», то що на підставі будь-яких інших документів призначити та виплачувати пенсію правових підстав немає. За таких обставин, вважає, що оскільки позивачем дотримано визначений законодавством порядок звернення за призначенням пенсії, відмова відповідача є протиправною, а є всі підстави для зобовязання відповідача призначити, нарахувати та виплатити на користь позивача пенсію за віком, починаючи з 04.05.2018.

Ухвалою суду від 18.06.2018 відкрите провадження в адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначене перше судове засідання на 06 липня 2018 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, надавши 06.07.2018 до суду відзив на адміністративний позов (№ 21044), у якому, зокрема, зазначає, що на сьогодні на законодавчому рівні порядок та виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору регламентовано не було, ця прогалина полягає у відсутності механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. Вказує, що представником позивача при зверненні було надано відповідачу паспорт громадянина України для виїзду за кордон позивача, проте відповідно до абз. 2 п. 1 Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, паспорт громадянина для виїзду за кордон це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетину ним державного кордону України та перебування за кордоном, а не документ, що посвідчує особу для призначення пенсії. Зауважує також, що у позивача документи, що засвідчують місце його проживання (реєстрація) в Україні, які передбачені чинним законодавством, відсутні. На підставі вищевикладеного, вважає, що дане питання може бути вирішене лише на законодавчому рівні, а не на судовому, у звязку із чим просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є громадянином України, який народився 31 жовтня 1940 року в Україні.

На даний час позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку із 09.09.2002, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон № АН 221433 від 17.12.1998.

04 травня 2018 року позивач через свого представника звернувся із заявою встановленого зразка до Центрального обєднаного УПФУ в Запорізькій області щодо призначення пенсії за віком.

Однак, Рішенням № 29/1040/05 від 11.05.2018 позивачу відмовлено в задоволенні зазначеної заяви з посиланням на те, що для призначення пенсії за віком необхідно мати реєстрацію на території України та повторно звернутись до управління з встановленими законодавством документами для призначенням пенсії. З огляду на зазначене управлінням прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, оскільки у позивача відсутній паспорт громадянина України з реєстрацією на території України.

При цьому, відповідно до протоколу від 11.05.2018 №1040 зарахований стаж позивача становить 3 роки 1 місяць 24 дні та військова служба 33 роки 11 місяців 4 дні (09.11.1995).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Також, право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.2003 № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсій.

Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у звязку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 4 ст. 8 Закону № 1058-IV встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 визнано неконституційним положення п. 2 ч. 1 ст. 49, а також другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, а отже пенсіонери, які виїхали на постійне місце проживання за кордон мають право отримувати раніше нараховану пенсію. Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, о наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 19.05.2015 у справі № 21-168а15.

За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-VI від 11.12.2003 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність наданий час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 1 ст. 44 Закону №1058-ІV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Аналогічні приписи містяться у п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (далі - Порядок), відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 (із змінами), затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, а саме мають бути подані: заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до п 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Згідно із п. 3 Порядку заява про припинення виплати пенсії у звязку з виїздом за кордон, поновлення раніше призначеної пенсії, та інше, подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Судом встановлено, що наразі країною проживання позивача є Ізраїль, але останнім місцем її реєстрації була адреса: 69095, АДРЕСА_1, що саме відповідачем не заперечується.

Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду за місцем своєї останньої реєстрації Центрального обєднаного УПФУ м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії відповідно до встановленого порядку та наданням всіх необхідних документів, що саме представником відповідача не спростоване, проте відповідач безпідставно відмовив йому у призначенні пенсії за віком.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог і необхідності їх задоволення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За приписами ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 409,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 Мойсеєвича (місце проживання: Держава Ізраїль, м. Офакім, вул. Гагорен, буд. 18, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (місцезнаходження: 69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2-б, ) про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним рішення Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 11.05.2018 №29/1040/05 про відмову у призначенні ОСОБА_1 Мойсеєвичу пенсії за віком.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 Мойсеєвича пенсію за віком, починаючи з 04.05.2018 згідно із поданою заявою від 04.05.2018 у розмірі, передбаченому законодавством України.

Присудити на користь ОСОБА_1 Мойсеєвича (місце проживання: Держава Ізраїль, м. Офакім, вул. Гагорен, буд. 18, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму судового збору у розмірі 1 409,60 грн. (одна тисяча чотириста девять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак