Справа № 804/7350/17
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
"25" липня 2018 р. справа № 804/7350/17
м. Дніпро

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровського обласного військового комісаріату

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. (суддя Сидоренко Д.В., м. Дніпро)

у справі № 804/7350/17

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач-2)

про визнання протиправним рішення, поновлення на посаді, стягнення заробітку та моральної шкоди, -

встановив:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Самарського районного військового комісаріату м. Дніпро №70 від 08.08.2017р.;

- поновити на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Самарського районного військового комісаріату м. Дніпро з дня звільнення, а саме з 08.08.2017р.;

- стягнути з Обласного військового комісаріату Дніпропетровської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.08.2017р. у розмірі 26429,10 грн. за рахунок бюджетних асигнувань;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Також, в порядку розподілу судових витрат позивач просив стягнути з Обласного військового комісаріату Дніпропетровської області судові витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Самарського районного військового комісаріату м. Дніпро №70 від 08.08.2017р.; поновлено позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто з Обласного військового комісаріату Дніпропетровської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28311,08 грн. та 1280,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні інших вимог відмовлено. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5119,00 грн. та поновлення на посаді.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що суд задовольняючи позов, знехтував вимогами законодавства, що стосується трудових спорів, визначення правового режиму (особливого періоду) та підстав застосування вимог ст.119 КЗпПУ.

Зокрема, суд дійшов висновку, що позивача призвано під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а тому на позивача поширюються гарантії ст.119 КЗпПУ, як на особу, що відноситься до категорії військового обліку громадян, у яких виникає обов`язок щодо виконання військового обов`язку в умовах особливого стану. Однак, відповідно до ст.119 КЗпПУ основною умовою для збереження робочого місця та середнього заробітку за працівником є наявність підстав, а саме прийняття на військову службу за контрактом, під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Отже, зазначає, що соціальні гарантії за приписами ч.3 ст.119 КЗпПУ надаються у випадку дії особливого періоду, а не кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Зауважує, що судом застосовано частину 1-2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", проте наявність такого формулювання як "виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці" не визначена в ст.119 КЗпПУ, а тому не є підставою для соціальної гарантії, передбаченої ч.3 ст.119 КЗпПУ, який є актом прямої дії та має вищу юридичну силу ніж Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зазначає, що позивач працював на посаді держслужбовця. Законом України "Про державну службу" не передбачено такої підстави припинення державної служби з підстав призову за контрактом на військову службу, тому відповідно до ч. 3 ст. 5 вказаного Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Посилаючись на Закони України "Про оборону", "Мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Укази Президента України про часткову мобілізацію, зазначає, що особливий період завершився 22 серпня 2015 року, коли залишилась остання хвиля мобілізації, тобто на час призову позивача особливий період не діяв.

Також зазначає, що судом не встановлено факт перебування військової частини НОМЕР_1 , в якій проходить службу позивача на штатах військового часу, чи перебуває військова частина на умовах спеціальної організації діяльності. Вказує на те, що загальновідомим є той факт, що частина НОМЕР_1 це 16 полк охорони громадського порядку, що входить до складу Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, який перебуває на штатах мирного часу, постійне місце дислокації в м. Дніпрі.

Зазначає, що умови контракту також свідчать про те, що на час укладання контракту особливий період не дів.

Вказує на те, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" комплектування військових формувань жінками, які не мають спорідненої військово-облікової спеціальності та які не перебувають на військовому обліку у військкоматах як військовозобов`язані, та за станом здоров`я є придатними до військової служби, проводиться у добровільному порядку згідно з пунктом 12 статті 1 вищевказаного закону. Тому вимоги статті 119 КЗпПУ не стосуються жінок, які до призову на службу не були військовозобов`язаними та призиваються в добровільному порядку за правилами мирного часу. Отже, вважати, що позивач виконує військовий обов`язок в умовах особливого періоду неможливо.

Зазначає, що відповідно до Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою КМУ від 03.06.2013 року № 389, військові комісаріати проводять заходи з призову на військову службу по контракту. Але, в матеріалах справи відсутня копія припису військового комісаріату щодо направлення позивача до військової частини НОМЕР_1 як такої, що залучається під час дії особливого періоду. Отже, позивач добровільно призваний на військову службу за контрактом, а тому позивача не можна вважати таким, що було залучено до виконання військового обов`язку в умовах особливого періоду.

Вважає також, що судом безпідставно не застосовано наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки позивачу було відомо про звільнення 11.08.2017 року, що є порушенням норм процесуального права.

Просить скасувати рішення частково в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач-1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що апеляційна скарга відповідача-2 підлягає задоволенню повністю.

Позивач в своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що наказ про її звільнення № 70 від 08.08.2017 року було прийнято під час особливого періоду у зв`язку із кризовою ситуацією, що загрожую національній безпеці, а тому відповідно до вимог чинного законодавства повинно було зберігатися місце роботи.

Також зазначає, що військова частина НОМЕР_1 перебуває на штаті мирного часу, але вона виконує завдання і в зоні проведення АТО, крім того, Закон України "Про оборону України" не уточнює, на які саме військові частини діють певні обмеження щодо укладання контракту під час дії особливого періоду.

Вважає, що основними документами, які свідчать про проходження військової служби, є контракт і виписка із наказу про зарахування до складу частини, припис є внутрішнім документом військкомату і не передбачений Законом.

Крім того, не погоджується з доводами відповідача щодо пропуску строку звернення до суду.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представники відповідача-1, відповідача-2 підтримали доводи апеляційної скарги відповідача-2 та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги відповідача-2 заперечував.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач відповідно до наказу РВК №21 від 30.03.2017р. перебував на посаді головного спеціаліста відділення комплектування в Самарському районному комісаріаті та відповідно до наказу РВК №31 від 03.05.2017р. позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця.

08.08.2017 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України та позивачем укладено контракт, згідно якого позивач, ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання проходити службу у Національній гвардії України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, крім випадків, визначених абз.2 ч.3 ст.23 та ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Строк укладення контракту три роки.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №214 від 08.08.2017 року по стройовій частині наказано зарахувати в списки особового складу військової частини та надати види забезпечення: ОСОБА_1 , яка відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національній гвардії України по особовому складу від 08.08.2017 року №61о/с прийнята на військову службу за контрактом на три роки з 08.08.2017 року та призначена на посаду відповідального виконавця відділення психологічного забезпечення (ВОС-901547П) з присвоєнням військового звання рядового складу "солдат".

08.08.2017 року Самарським районним військовим комісаріатом отримано заяву вх.№1570 Шкоди Т.Є., в якій зазначено, що вона призвана на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 08.08.2017 року №61о/с строком на 3 роки. В зв`язку з дією особливого періоду та відповідно до ст. 119 КЗпПУ просить залишити за нею місце роботи зі збереженням заробітної плати.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №70 від 08.08.2017 року, у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, наказано звільнити з роботи 08 серпня 2017 року ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділення комплектування Самарського районного військового комісаріату Дніпропетровської області, відповідно до ст.36, п.3 КЗпПУ.

З довідки від 07.10.2017 року, виданої позивачу, вбачається, що позивач дійсно проходив спеціальну підготовку на спеціальних курсах військовослужбовців військової частини за контрактом, які не проходили строкову службу, в період з 28.08.2017 року по теперішній час (по час видачі довідки).

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову в частині позовних вимог, виходив з того, що на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запровадженні рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час виникнення спірних правовідносин.

З цим періодом та наявністю кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпПУ пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Самарському районному військовому комісаріаті. Укладення контракту в таких умовах не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору за п.3 ст.36 КЗпПУ.

У зв`язку з викладеним, наказ №70 від 08.08.2017 р. про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділення комплектування Самарського районного військового комісаріату Дніпропетровської області за п.3 ст.36 КЗпПУ, є протиправним та підлягає скасуванню, та відповідно до приписів ч.1 ст.235 КЗпПУ позивач має бути поновлений на посаді, з якої її незаконно було звільнено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпПУ, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ підставами припинення трудового договору, окрім іншого, є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Положеннями ч.3 ст.119 КЗпПУ передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Спір між сторонами точиться навколо того, чи тривала на час звільнення позивача за наказом від 08.08.2017 року дія особливого періоду і чи є наявність кризової ситуації підставою для забезпечення гарантій, передбачених ст. 119 КЗпПУ.

Стосовно цього колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26.09.2016 року № 411/2016 "Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15" не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні-жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року у справі №205/1993/17-ц, яку суд апеляційної інстанції враховує відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішенням Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02.03.2014р., констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запровадженні рішенням Ради Національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час виникнення спірних правовідносин.

Так, ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпПУ, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Отже, ця норма поширює на зазначених осіб гарантії, визначені статтею 119 КЗпПУ, незалежно від того, що в зазначеній статті не згадується про кризовий стан, як підставу забезпечення таких гарантій.

З цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною 3 статті 119 КЗпПУ пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Самарському районному військовому комісаріаті. Укладення контракту в таких умовах не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору за п.3 ст.36 КЗпПУ.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом частин 1-2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки ч.3 ст.119 КЗпПУ, є актом прямої дії та має вищу юридичну силу ніж Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", не може бути прийнято апеляційним судом до уваги, адже ці нормативні акти не суперечать один іншому, а лише доповнюють.

Щодо посилань скаржника на Закон України "Про державну службу", яким не передбачено такої підстави припинення державної служби, як з підстав призову за контрактом на військову службу, колегія суддів зазначає, що в цій частині на держслужбовців відповідно до ч.3 ст.5 вказаного Закону поширюється дія законодавства про працю.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно перебування військової частини НОМЕР_1 , в якій проходить службу позивач на штатах мирного часу, слід зазначити, що це не має вирішального значення, адже наразі позивач у будь-який час може бути залучений до виконання військового обов`язку, в тому числі в зоні проведення операції об`єднаних сил, тобто безпосередньо бойових дій, наявність яких є загальновідомим фактом. Слід зазначити, що до підписання контракту позивач не була військовозобов`язаною і її участь в таких діях виключалась, тому зміна її статусу є очевидною.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32) неодноразово висловлював свою позицію, відповідно до якої принцип верховенства права вимагає дотримання вимог "якості" закону, яким передбачається втручання у права особи основоположні свободи. Зокрема, на думку суду, вираз "згідно із законом" насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права, тлумачитися у спосіб, сумісний з верховенством права і найбільш сприятливий для особи (рішення у справах "Полторацький проти України" (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29.04.2003, заява №38812/97, §155, "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine), від 09.01.2013, заява №21722/11, §170, "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine) від 14.10.2010, заяви №23759/03 та №37943/06, §57).

При цьому, під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" і "передбачуваності". "Закон" повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія (рішення у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), рішення від 23.06.1995, заява №18139/91, §37).

Отже, позивач, підписуючи контракт, певною мірою розраховував на матеріальне забезпечення, яке гарантоване ст.119 КЗпПУ, проте, певна неузгодженість правових норм, які регулюють спірні питання, є загрозою законним очікуванням з боку людини на володіння майном, під яким в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу, об`єднуються всі права фізичної або юридичної особи, тобто не тільки "наявне майно" (existing possessions), але й інші інтереси економічного характеру (активи (assets)).

Посилання відповідча-2 на те, що вимоги статті 119 КЗпПУ не стосуються жінок, які до призову на службу не були військовозобов`язаними та призиваються в добровільному порядку за правилами мирного часу, оскільки не можливо вважати, що ОСОБА_1 виконує військовий обов`язок в умовах особливого періоду, адже добровільно ступила на військову службу, також не приймаються до уваги, оскільки це не нівелює рівності військовослужбовців в залежності від їх статі.

Доводи щодо порушення судом вимог процесуального законодавства щодо дотримання позивачем строку звернення до суду не приймаються до уваги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, які не були спростовані скаржником, стосовно часу, коли особа дізналась про порушення її прав.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ №70 від 08.08.2017р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділення комплектування Самарського районного військового комісаріату Дніпропетровської області за п.3 ст.36 КЗпПУ є протиправним та підлягає скасуванню, та відповідно до приписів ч.1 ст.235 КЗпПУ ОСОБА_1 має бути поновлена на посаді, з якої її незаконно було звільнено.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. у справі № 804/7350/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складено 30.07.2018 року.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов