Справа № 820/6494/17
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/6494/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бегунца А.О.

суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2018, суддя Заічко О.В., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 25.06.18 по справі № 820/6494/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд: визнати протиправними та скасувати вимоги відповідача № Ф-56528-17 від 06.11.2017 року, № Ф-56528-17 від 06.02.2018 року та № Ф-56528-17 від 10.05.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні вимоги є незаконними, скільки на нього, у зв'язку з досягненням 60 років, розповсюджуються пільги передбачені ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідачем, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, справу розглядати за відсутності представника відповідача.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з'явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) колегія суддів вважає за можливим розглянути справу по суті.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач пройшов передбачену законом процедуру державної реєстрації та 13.05.2003 року набув статусу суб'єкта господарювання - фізичної особи - підприємця, перебуває на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного внеску, здійснює адвокатську діяльність.

Згідно копії пенсійного посвідчення та інформації Пенсійного фонду України на запити суду вбачається, що позивач з 07.11.2002 року перебував на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а з 24.04.2018 року, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує такий же вид пенсії. Згідно інших законодавчих актів, пенсію позивач не отримує.

Як вказував позивач, після досягнення ним 60 років на набуття права на пільги, встановлені ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме, звільнення від сплати єдиного внеску, відповідні виплати ним були припинені.

Головним управлінням ДФС в Харківській області відносно позивача виставлено вимогу № Ф-56528-17 від 06.11.2017 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31.10.2017 року на суму 2112,00 грн.

Отримавши зазначену вимогу позивач звернувся до податкових органів - Ізюмської ОДПІ ГУ ДФС в Харківській області (де перебуває на обліку, зокрема, у Борівському відділенні) та відповідача з запитами на інформацію відносно наявності/відсутності у нього заборгованості та обов'язку сплачувати єдиний внесок після досягнення 60 років та оскаржив зазначену вимогу в адміністративному порядку.

На запити позивача відповідачем надано відповідь про наявність обов'язку зі сплати єдиного внеску не дивлячись на факт досягнення ним пенсійного віку, а рішенням ДФС України від 08.12.2017 року вимогу № Ф-56528-17 від 06.11.2017 року залишено без змін та зобов'язано відповідача сформувати вимогу на суму збільшення.

За час перебування справи в суді першої інстанції, відповідачем вчинено дії на виконання рішення ДФС України від 08.12.2017 року та сформовано вимогу № Ф-56528-17 від 06.02.2018 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31.01.2018 року на суму 9119,00 грн., а в подальшому - вимогу № Ф-56528-17 від 10.05.2018 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 30.04.2018 року на суму 11576,18 грн. Така ситуація склалась, як вказував відповідач у відзиві, через збільшення суми недоїмки з єдиного внеску через відсутність його сплати, водночас, позивач, не погодившись з зазначеним, подав заяву про збільшення позовних вимог де, окрім вимоги № Ф-56528-17 від 06.11.2017 року, оскаржив вимоги № Ф-56528-17 від 06.02.2018 року та № Ф-56528-17 від 10.05.2018 року, яка прийнята судом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача є законним та обґрунтованим, прийнято в межах повноважень та у спосіб встановлений законом, оскільки позивач, як пенсіонер за вислугу років, не звільняється від сплати єдиного внеску.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Дана стаття передбачає виключний перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску.

Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" .

Статтею 8 зазначеного Закону (в редакції станом на час призначення пенсії позивачу за вислугу років) передбачено, що виплата пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів державного бюджету України.

Згідно приписів ст.5 Закону № 2262-XII, особам, звільненим з військової служби, іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей може призначатися (за їх бажанням) пенсія на умовах і в порядку, передбачених Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". При цьому для обчислення пенсій враховуються всі види грошового забезпечення, що отримували зазначені особи, які мають право на пенсію за цим Законом, перед звільненням зі служби.

За змістом статті 7 Закону № 2262-XII встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

Отже, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії передбачені Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Законом "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" є різними державними пенсіями. Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Таким чином, суд зазначає, що законодавець пов'язує пільги зі сплати єдиного внеску саме із видом пенсії, яку фактично отримує пенсіонер, а не із видом пенсії, на яку він має право.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що положення частини четвертої статті 4 Закону "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" не розповсюджується на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену відповідно до Закону "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", не дивлячись на можливе досягнення ними загального пенсійного віку необхідного для пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком. Аналогічні висновки та правовий підхід викладені в постановах Верховного Суду України від 15.04.2014р. № 21-59а14, від 23.02.2016р.№ 822/4655/14 та постанові Верховного Суду від 10.04.2018р.№ 822/26012/15, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню судами.

Враховуючи зазначене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що податковим органом правомірно винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-56528-17 від 06.11.2017 року, № Ф-56528-17 від 06.02.2018 року та № Ф-56528-17 від 10.05.2018 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 243, 245, 246, 250, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 по справі № 820/6494/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) В.В. Старостін С.С. Резнікова
Повний текст постанови складено 01.08.2018.