Справа № 2540/2612/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року м. Чернігів Справа № 2540/2612/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1Д.) 16.07.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі Чернігівське ОУПФ) та просить :

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови йому в призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ ''Про прокуратуру'' (в редакції від 12.07.2001);

- зобов'язати відповідача призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 від 05.11.1991 № 1789-ХІІ ''Про прокуратуру'' (в редакції від 12.07.2001) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати Прокуратури Чернігівської області з дня звернення, тобто з 08.05.2018, і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Позов мотивовано тим, що він працює на атестованих прокурорсько-слідчих посадах у органах прокуратури безперервно з 04.10.2001 по сьогоднішній день. Станом на 07.06.2018 він має вислугу років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ ''Про прокуратуру'', а саме: 20 років 4 місяці 23 дні, з них стаж роботи на прокурорських посадах 16 років 7 місяців 6 днів.

Зазначив, що дії відповідача, повязані з відмовою у призначенні йому пенсії, протирічать конституційним засадам прав і свобод та зменшують рівень соціальної захищеності певної категорії громадян, які перебувають на службі в правоохоронних органах.

Ухвалою судді від 17.07.2018 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позов.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Від відповідача відзив на позов не надійшов, тому, враховуючи вищевказані положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, враховуючи таке.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 від 03.04.2000 серії БТ-ІІ 6513220, позивач:

з 03.04.2000 по 03.10.2001 працював на посаді начальника юридичного відділу Срібнянської районної державної адміністрації;

з 04.10.2001 по звернення до суду з позовом працював на посадах помічника прокурора, старшого помічника прокурора, старшого прокурора, прокурора, начальника відділу представництва при виконанні судових рішень управління представництва, захисту інтересів громадян та держави, начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури в Прокуратурі Талалаївського району Чернігівської області та Прокуратурі Чернігівської області (29-33).

Крім того, в період з 01.09.1995 по 29.06.2000 позивач навчався в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого (а.с. 25-28).

08.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського ОУПФ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ ''Про прокуратуру''.

Листом від 07.06.2018 за № 13084/06 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років мотивуючи тим, що у позивача відсутній необхідний стаж роботи, який дає право на вислугу років згідно Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». Також зазначено, що рішення про відмову приймалось з урахуванням норм статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», оскільки з набранням чинності останнього втратив чинність Закон України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «'Про прокуратуру» (крім деяких положень), зокрема, частина четверта, шоста та одинадцята статті 50-1 (а.с. 23-24).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII).

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1789-ХІІ), в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Як вбачається з копії трудової книжки та копії диплома позивача на час звернення до Чернігівського ОУПФ із заявою про призначення пенсії (08.05.2018) загальна вислуга років ОСОБА_1 склала 20 років 4 місяці 23 дні, а саме: стаж роботи на прокурорських посадах з 04.10.2001 по 08.05.2018 16 років 7 місяців 6 днів; стаж державної служби з 03.04.2000 по 03.10.2001 1 рік 6 місяців 1 день та половина навчання в юридичному вузі 2 роки 3 місці 16 днів.

Враховуючи вищезазначені положення статті 86 Закону №1697-VII, суд зазначає, що загальна вислуга років позивача, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше ніж 23 роки 6 місяців.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії.

Приймаючи таке рішення, суд враховує, що відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, оскільки позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, ОСОБА_1 не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року у справі №33/6710/15-а, а також неодноразово Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №751/9254/16-а, №344/11645/16-а та ін. і підстав для відступу від неї не встановлено.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ ОСОБА_1 не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. Князя Чорного, 11-а/18, м. Чернігів, 14000) до Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України (, просп. Миру, 44, м. Чернігів, 14005) відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 03.08.2018.

Суддя С.В. Бородавкіна