Справа № 804/182/2255/15
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2018 року Справа № 804/182/2255/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області /відповідач-1/, Управління Державної казначейської служби України у м.Нікополі Дніпропетровської області /відповідача-2/ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Ф" відповідача-1 від 19.06.2015 року №0017/173; визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо відмови повернути йому помилково сплаченого грошового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб в сумі 25 000 грн. оплачені 17 серпня 2015 року по меморіальному ордеру №14, згідно податкового повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173; зобов'язати відповідачів вчинити дії щодо повернення йому сплачених грошових зобов'язань в сумі 25 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є власником автомобіля марки «LEXUS GX-460», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з об'ємом двигуна 4608 куб.см. Вважає, що підстав для нарахування зобов'язання з транспортного податку у відповідача не було, оскільки зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситись пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти такі правила. Бюджетним періодом, з якого починає застосовуватися транспортний податок, є 2016 рік, оскільки транспортний податок введено в дію з 01.01.2015 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України», прийнятим 28.12.2014 року. Відповідно, органи місцевого самоврядування не могли прийняти та оприлюднити свої рішення про встановлення таких місцевих податків 2015 року, а відтак, оподаткування транспортним податком можливе не раніше наступного бюджетного періоду, яким для цього виду податку є наступний календарний рік.
Також позивач зазначив, що ним 17 серпня 2015 року було помилково сплачено транспортний податок згідно меморіального ордеру №14, а тому просить повернути сплачені кошти. Позивач звертався із заявою до відповідача щодо повернення коштів, та згідно листа-відповіді йому було відмовлено, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 30.05.2018 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
На виконання вимог ухвали суду від 30.05.2018 року відповідач-1 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що посилання позивача на протиправність податкового повідомлення-рішення є безпідставними, оскільки обов'язок сплачувати транспортний податок покладено на позивача після набрання чинності Закону України від 28.12.2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи». Оскільки Податковий кодекс України є кодифікованим нормативно-правовим актом, його норми мають вищу юридичну силу та підлягають застосуванню на всій території України, в той час як рішення органами місцевого самоврядування приймаються на виконання вимог законодавчих актів, зокрема і вказаного Кодексу, відтак наявність відповідної норми Податкового кодексу України, яка повністю врегульовує процедуру адміністрування транспортного податку та чітко визначає його ставки є достатньою для виникнення у контролюючого органу обов'язку по нарахуванню такого податку та винесення відповідних податкових повідомлень-рішень, а у платників податків - виникнення зобов'язання про його сплату.
Відповідач-1 також звернув увагу суду на те, що справляння транспортного податку визначено ст.267 ПК України, якою передбачено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см. Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування. Висновки стосовно фактів порушень з боку відповідача відповідають нормам чинного законодавства, та є правомірними, а отже податкове повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173 винесене вірно та відповідно до норм діючого законодавства, а тому відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити. Крім того, на час подачі позову податкове повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173, яке оскаржується позивачем, вважається відкликаним, оскільки відсутні податкові зобов'язання у нього.
Відповідач-2 отримав ухвалу суду від 30.05.2018 року, але на адресу суду відзиву на позовну заяву до теперішнього часу не надіслав.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, відповідно до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля марки «LEXUS GX-460», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з об'ємом двигуна 4608 куб.см., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Законом України від 28.12.2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», норми якого набрали чинності з 01 січня 2015 року, запроваджено транспортний податок.
Відповідно до пп.267.1.1. п.267.1. ст.267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1. пункту 267.2. цієї статті є об'єктами оподаткування.
Підпунктом 267.2.1. п.267.2. ст.267 ПК України передбачено, що об'єктам оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см.
Згідно з пп.267.3.1. п.267.3. ст.267 ПК України, базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1. пункту 267.2. цієї статті.
Відповідно до п.267.4. ст.267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1. пункту 267.2. цієї статті.
Підпунктом 267.5.1. п.267.5. ст.267 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
За правилами обчислення та сплати транспортного податку, визначеними у підпунктах 267.6.1., 267.6.1. пункту 267.6. статті 267 ПК України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).
Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.
Посилаючись на вказані норми законодавства, відповідач вважає, що у фізичних осіб, що мають власні зареєстровані у встановленому порядку легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см., виникає обов'язок зі сплати транспортного податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, починаючи з 01 січня 2015 року.
Як видно з матеріалів справи, у власності позивача перебуває легковий автомобіль марки «LEXUS GX-460», 2011 року випуску, який використовувався до 5 років, з об'ємом циліндрів двигуна понад 3 000 куб. см., тобто транспортний засіб, який має ознаки об'єкта оподаткування.
28 лютого 2018 року позивач звернувся із заявою до Нікопольського ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області про повернення помилково сплачених коштів із транспортного податку з фізичних осіб в сумі 25 000 грн. оплачених 17 серпня 2015 року по меморіальному ордеру №14 згідно податкового повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173.
23 березня 2018 року листом №2256/10/04-07-07-19 Нікопольська ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області відмовила позивачу у поверненні помилково сплачених грошей із транспортного податку з фізичних осіб в сумі 25 000 грн., оскільки станом на 21.03.2018 року переплата по транспортному податку з фізичних осіб по позивачу відсутня.
Однак, не зважаючи на наявність ознак об'єкта оподаткування, суд вважає, що в межах спірних правовідносин позивач не мав обов'язку сплати транспортного податку за 2015 рік, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Як слідує з рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні Конституційного Суду України також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише тих нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.
Отже, при коригуванні чинних законодавчих норм, що стосуються погіршення стану платників податків (зокрема, майнового), їх дія має поширюватися на майбутнє, і не має зворотної дії у часі. Відповідно, той обсяг прав та обов'язків, який існував до моменту внесення змін до закону, не може бути зменшений (обмежений) новим законом.
Втім, якщо застосовувати норми Закону України від 28.12.2014 р. №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», якими запроваджено сплату транспортного податку в 25 000 грн. для фізичних осіб, що набрав чинності з 01 січня 2015 року стосовно транспортного засобу, який був придбаний до 01 січня 2015 року, то права позивача щодо належного йому на праві приватної власності об'єкта істотно звужуються.
З огляду на те, що при придбанні та реєстрації автомобіля в березні 2012 року позивачем були сплачені усі податки та збори, які необхідно було сплатити у відповідності до діючого на момент придбання транспортного засобу законодавства (зокрема, збір за першу реєстрацію транспортного засобу відповідно до положень ст.231 ПК Україні у чинній та той час редакції), податковий орган не може обкладати додатковими податками майно, що було придбано до запровадження нового податку - транспортного, таким чином збільшуючи відповідальність власника даного майна та витрати, які не були передбачені законодавством України на момент придбання та реєстрації транспортного засобу.
Отже, з огляду на конституційний принцип дії нормативно-правового акту в часі, податок, введений в дію з 1 січня 2015 року, повинна сплачувати особа, яка придбає транспортний засіб після цієї дати, адже вона заздалегідь знає всі умови придбання та використання майна, повністю поінформована про обсяги податкового навантаження на таку власність, і має можливість передбачити свої доходи на покриття зайвих платежів.
В контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що обов'язок зі сплати транспортного податку виникає у фізичних осіб, право власності яких на легковий автомобіль, який використовувався до 5 років і має об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см., зареєстроване після 01 січня 2015 року.
Згідно з п.8.3. ст.8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до пп.10.1.1. п.10.1. ст.10 ПК України, до місцевих податків належить податок на майно, одним із елементів якого є транспортний податок.
Підпункт 12.3.1. п.12.3. ст.12 ПК України вказує, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з пп.12.3.2. п.12.3 ст.12 ПК України, при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Підпункт 12.3.4. п.12.3. ст.12 ПК України визначає, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно з п.12.5. ст.12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4. цієї статті.
Виходячи з наведених норм Податкового кодексу України, слідує, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року; при цьому опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку, як місцевого податку, пізніше 15 липня поточного року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Тобто, щоб нараховувати та стягувати транспортний податок з 01 січня 2015 року, відповідний закон та рішення міської ради мали бути прийняті та оприлюднені не пізніше 01.07.2014 року.
Натомість, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» прийнято 28 грудня 2014 року, тобто, після 15 липня 2014 року, а транспортний податок запроваджено у місті Дніпропетровську рішенням Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015 р. № 7/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 р. № 5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста».
За таких обставин, суд доходить висновку, що застосування контролюючим органом положень вказаного закону та рішення міської ради з метою оподаткування транспортним податком може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2016 року, та виключно щодо об'єктів оподаткування, придбаних після 01 січня 2015 року.
Виходячи з того, що ПК України не містить норми, згідно якої транспортний податок має нараховуватися саме за 2015 рік, та поширюватися на власників, які придбали автомобілі до 01 січня 2015 року не може.
Як було зазначено вище, позивачем було сплачено 25 000 грн. по транспортному податку з фізичних осіб.
Відповідно до п.п.60.1.1. п.60.1. ст.60 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо сума податкового боргу самостійно погашена платником податків.
При цьому, матеріалами справи підтверджено, що позивачем було сплачено 25 тис.грн. 17.08.2015 року, що нараховані як зобов'язання згідно ст.267 ПК України (транспортний податок).
Таким чином, на час подачі позову податкове повідомлення- рішення, яке оскаржується позивачем, вважається відкликаним, оскільки відсутні податкові зобов'язання у позивача.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Тому суд вважає, що у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173 слід відмовити повністю, оскільки на час подачі позивачем позову дане податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, оскільки відсутні податкові зобов'язання у позивача.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо відмови повернути позивачу помилково сплаченого грошового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб в сумі 25 000 грн. оплачені 17 серпня 2015 року по меморіальному ордеру №14, згідно податкового повідомлення-рішення від 19.06.2015 року №0017/173 та зобов'язання відповідачів вчинити дії щодо повернення позивачу сплачених грошових зобов'язань в сумі 25 000 грн.
Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів (далі - Порядок), затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787.
Згідно з пунктом 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою із найменуванням та ідентифікаційним кодом установи, з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.
Подання в довільній формі подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.
Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов'язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи готівкою.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету» (далі - Постанова) визначені конкретні органи, що контролюють справляння надходжень бюджету за конкретними кодами бюджетної класифікації доходів.
Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Постанови органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, забезпечують контроль за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків і зборів а інших доходів, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджетів.
Відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації в розрізі контролюючих органів, затвердженого Постановою, надходження до місцевого бюджету за кодом доходів 18011001 контролюються органами Державної податкової служби.
Враховуючи вищенаведене, позивачу необхідно було звернутись до контролюючого органу з поданням та надати до Управління необхідні документи для повернення коштів. Проте, позивачем не надано доказів звернення із зазначеним поданням, а тому в цій частині позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області /відповідач-1/, Управління Державної казначейської служби України у м.Нікополі Дніпропетровської області /відповідача-2/ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.