Справа № 820/3058/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/3058/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя І інстанції: Тітов О.М.) від 05.06.2018р. (повний текст рішення складено 11.06.2018 р.) по справі №820/3058/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Владар-Харків"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Владар - Харків", звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 25.01.2018 р. №1, №1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки, викладені в акті позапланової невиїзної документальної перевірки від 05.01.2018 №76/20-40-14-11-11/32947554 є необґрунтованим, ґрунтуються на помилкових судженнях суб'єкта владних повноважень та не відповідають обставинам справ, а тому спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС України у Харківській області від 25.01.2018 р. № 1.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС України у Харківській області від 25.01.2018 р. № 1.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Владар - Харків" судові витрати в загальному розмірі 23349 грн. 30 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС України у Харківській області.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, за наслідком проведеної перевірки встановлено відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами ТОВ "Таффі - Груп", ТОВ"Евантес Компані", ТОВ "Орамда", ТОВ "Альтос Груп", ТОВ "Пульс-Н", ТОВ "Фінкомплюс" господарських операцій. А тому, оскільки встановлені за наслідками перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства є обґрунтованими, то спірні податкові повідомлення-рішення є законними.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що співробітниками ГУ ДФС у Харківській області проведено позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ "ТД Владар - Харків" з питань дотримання вимог податкового законодавства України по взаємовідносинах з ТОВ "Таффі - Груп", за квітень 2016 року, з ТОВ"Евантес Компані" за лютий 2017 року, з ТОВ "Орамда" за листопад 2016 року, з ТОВ "Арсенал Пром" за березень 2017 року, з ТОВ "Альтос Груп" за березень 2017 року, з ТОВ "Пульс - Н" за липень 2017 року, з ТОВ "Фінкомплюс" за червень, серпень 2017 року, за наслідками якої складено Акт від 05.01.2018 №76/20-40-14-11-11/32947554.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог п.198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.201.1, п.201.10 ст.2011 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого підприємством завищено податковий кредит, що призвело до заниження податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 915195грн., у тому числі за листопад 2016 року у сумі 65967 грн., за лютий 2017 року у сумі 316667грн., за березень 2017 року у сумі 100000 грн., за червень 2017 року у сумі 72409 грн., за липень 2017 року у сумі 175000 грн. за серпень 2017 року у сумі 185152 грн; зменшення від'ємного значення з ПДВ на загальну суму 412626 грн., у тому числі за квітень 2016 року у сумі 517 грн., за листопад 2016 року у сумі 234033 грн., за червень 2017 року у сумі 109405 грн., за серпень 2017 року у сумі 68671 грн.

На підставі висновків викладених в акті перевірки, 25.01.2018 року відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення:

- №1, яким визначене податкове зобов'язання ТОВ "ТД Владар - Харків" з податку на додану вартість в розмірі 915195,00 грн. та штрафними (фінансовим) санкціями в розмірі 228798,75 грн;

- № 1, яким зменшено суму від'ємного значення з податку на додану вартість ТОВ "ТД Владар - Харків" в розмірі 412626,00 грн.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки контролюючого органу про відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами - ТОВ "Таффі - Груп", ТОВ"Евантес Компані" , ТОВ "Орамда", ТОВ "Альтос Груп", ТОВ "Пульс - Н", ТОВ "Фінкомплюс".

Не погодившись з вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом фактичні обставини об'єктивно засвідчують здійснення господарських операції між позивачем та його контрагентами - ТОВ "Таффі - Груп", ТОВ"Евантес Компані" , ТОВ "Орамда", ТОВ "Альтос Груп", ТОВ "Пульс - Н", ТОВ "Фінкомплюс", а тому висновки податкового органу про завищення податкового кредиту, що призвело до заниження податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 915195 грн. та зменшення від'ємного значення з ПДВ на загальну суму 412626 грн. є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до положень п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом п.198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Згідно п. 201.4 ст. 201 ПК України, платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.

Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.

Податкова накладна може бути складена за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі: здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу / реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника); виписки транспортних квитків, готельних рахунків або рахунків, які виставляються платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер постачальника (продавця), крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; надання платнику податку касових чеків, що містять суму поставлених товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального та податкового номерів постачальника).

Як встановлено під час судового розгляду справи, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із контрагентами - ТОВ "Таффі - Груп", ТОВ"Евантес Компані" , ТОВ "Орамда", ТОВ "Альтос Груп", ТОВ "Пульс - Н", ТОВ "Фінкомплюс".

Перевіряючи правомірність висновків податкового органу щодо відсутності реального характеру вищевказаних господарських операцій, які були покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач мав в травні 2016 року взаємовідносини з ТОВ "Таффі-груп" щодо постачання роутера на загальну суму 3100 грн., в т.ч. ПДВ 516,67 грн.

На підтвердження вказаних взаємовідносин позивачем надана видаткова накладна №39 від 11.05.2016 р.

Вартість отриманого товару була сплачена позивачем, про що свідчить надане платіжне доручення від 26.04.2016 р. №8166.

На виконання вищевказаних договірних відносин контрагентом було виписано на адресу позивача податкову накладну №39 від 26.04.2016 р. На момент спірних взаємовідносин контрагенти були платниками ПДВ.

Також у спірний період позивач мав господарські відносини із контрагентами ТОВ "Орамда", ТОВ "Евантес Компані", ТОВ "Альтос груп", ТОВ "Пульс-Н" на підставі укладених договорів №3110/32-1 від 31.10.2016 р., №0302/2 від 03.02.2017 р., №2802/2-1 від 28.02.2017 р., №3006/001 від 30.06.2017 р., які передбачали надання маркетингових послуг щодо дослідження ринку товарів по відношенню до акумуляторної продукції та проведення переддоговірних процедур стосовно укладення договорів позивача з його контрагентами в листопаді 2016 р., лютому, березні та липні 2017 р.

Матеріалами справи підтверджено, що основною діяльністю позивача є продаж акумуляторної продукції, що, між іншим, зафіксовано в додатку №2 до Акту перевірки. Відтак, вищенаведені договори про надання послуг є безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача.

За наслідками виконання договорів, укладених з ТОВ "Орамда", ТОВ "Евантес Компані", ТОВ "Альтос груп", ТОВ "Пульс-Н" були складені помісячні звіти про виконані роботи (послуги).

У вказаних звітах наводився перелік підприємств, з якими було проведено рекламні компанії (презентації, переговори) у відповідному місяці, наводився перелік підприємств, з якими за наслідками надання послуг були укладені договори.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем первинні документи підтверджують виключно факт отримання вищевказаних послуг, податковий орган доводить відсутність доказів використання цих послуг у власній господарській діяльності підприємства.

Означені витрати є витратами пов'язаними з операційною діяльністю відповідно до пункту 17 Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати затвердженого наказом Міністерства фінансів України (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248), є нормативно- правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, підлягає застосуванню до спірних відносин як джерело права, яке застосовується судом відповідно до статті 7 КАС України (далі - Стандарт).

За положеннями пункту 19 Стандарту, витрати на маркетинг є різновидом витрат на збут, включаються до складу витрат за умови, якщо вони пов'язанні з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг). Інформаційно-консультаційні послуги належать до адміністративних витрат в розумінні пункту 18 цього Стандарту або до послуг на збут, в залежності від характеру їх використання.

Податковий орган під час проведення перевірки, дослідженнями акту перевірки не встановлював характер понесених позивачем витрат, їх вид, відображення в бухгалтерському обліку за планом рахунків, подальше використання витрат, включення їх в ціну реалізації товару або вартість послуги. Предметом дослідження податкового органу не стали калькуляції товару та послуг, які надаються.

Відтак, є недоведеним з огляду на положення достатності та належності доказів податковим органом посилання на невикористання позивачем придбаних послуг у власній господарській діяльності.

За межами компетенції податкового органу знаходиться також право на визнання укладених між позивачем та його контрагентами угод недійсними. Підстави для визнання недійсним правочинів в силу закону відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, з посиланням на частину першу статті 216 та статтю 228 цього кодексу, відсутні.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові 05.06.2018 року по справі №820/10647/13-а.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду попередніх інстанцій, що придбані у контрагентів послуги є маркетинговими і безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, що спростовує твердження податкового органу про їх нереальність.

Використання позивачем придбаних маркетингових в оподаткованих операціях, у межах здійснення ним господарської діяльності як платником податку, обумовлює правомірність віднесення сплачених сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

З приводу доводів відповідача про ненадання позивачем під час перевірки первинних документів по взаємовідносинам із ТОВ «Орамда» та ТОВ «Евантес Компані», колегія суддів зазначає.

Як вказує відповідач, в ході проведення перевірки підприємству надано письмовий запит щодо надання копій документів по взаємовідносинам із вказаними контрагентами, на що було отримано відповідь, що вказані документи втрачені, про що здійснено звернення до органів поліції (матеріал СО№20983 від 19.06.2017 року).

Оскільки з моменту втрати документів минуло більше 90 днів, однак позивачем їх до перевірки надано не було, перевірка була проведена за допомогою автоматизованої інформаційної системи.

Відповідно до п.44.5 ст. 44 ПК України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Згідно з п. 1.4.7.1 «Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів ДФС при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків», затверджених Наказом ДФС України № 22 від 31.07.2014 pоку визначено, що у разі якщо під час проведення документальної перевірки або у будь-який час після прийняття рішення про проведення перевірки до її початку до відповідного територіального органу ДФС, що здійснює (очолює) таку перевірку, надійшло повідомлення платника податків про втрату, пошкодження або дострокове знищення документів (відповідно до пункту 44.5 статті 44 Кодексу), або отримано інформацію та копії протоколів про вилучення документів правоохоронними та/або іншими органами тощо (пункт 85.9 статті 85 Кодексу), у зв'язку з чим особами, які здійснюють (очолюють) перевірку, обґрунтовано встановлено неможливість подальшого проведення перевірки або її початку у терміни, визначені у наказі, такі особи складають акт про неможливість проведення перевірки довільної форми, який реєструється у Спеціальному журналі реєстрації актів у порядку, передбаченому підпунктом 1.4.5 пункту 1.4 цього розділу Методичних рекомендацій.

В акті зазначаються причини неможливості продовжувати (розпочати) перевірку у терміни, вказані у направленні та наказі, та робиться відповідний запис про проведення зазначеної перевірки після усунення причин, які призвели до неможливості її проведення.

При цьому до такого акта додаються копії отриманих від платника податків та органу ДФС за місцем обліку документів, що підтверджують виникнення передбачених пунктом 44.5 статті 44 та пунктом 85.9 статті 85 Кодексу обставин.

На підставі цього акта органом ДФС, який здійснює (очолює) перевірку, видається наказ про перенесення термінів проведення такої перевірки у порядку, визначеному підпунктом 1.2.6 пункту 1.2 розділу І Методичних рекомендацій.

Як зазначив під час розгляду справи позивач, відновлення первинних документів неможливо без участі іншого контрагента. Позивач двічі листами від 01.09.2017 р. та 09.10.2017 р. звертався до ТОВ «Орамда» та ТОВ «Евантес Компані» з проханням та вимогою щодо повторного оформлення первинних документів та направлення їх на адресу підприємства. Вказані листи залишились без відповіді. Натомість, ТОВ «Альтос груп» (документи якого теж були втрачені) на прохання позивача сприяло у відновленні первинних документів, внаслідок чого останні були надані для перевірки. В подальшому, після закінчення перевірки, позивач отримав від ТОВ «Орамда» та ТОВ «Евантес Компані» відповідні первинні документи в копіях.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач отримавши повідомлення позивача про втрату документів, не був позбавлений права перенести терміни проведення перевірки. Проте, перевірка була проведена виключно за інформацією, яка міститься в автоматизованих інформаційних системах.

Таким чином, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо визнання документів по правовідносинам із вказаними контрагентами в якості належних доказів по справі.

Також, під час розгляду справи встановлено, що між позивачем та ТОВ "Фінкомплюс ЛТД" укладені договори поставки №01080/16 від 01.08.2017 р., №2108/17 від 21.08.2017 р. та договір про надання послуг №3105/11 від 31.05.2017 р.

За договором поставки №2108/17 від 21.08.2017 р. був поставлений свинець на загальну суму 32 234,04 гри., що підтверджується видатковою накладною №62 від 21.08.2017 р., а транспортування вказаного товару до позивача підтверджується товарно- транспортною накладною №0000089 від 21.08.2017 р., в подальшому вказаний товар був проданий 22.08.2017 р. КП "Харківводоканал", що підтверджується договором поставки №32/2-ПЦ/17 від 03.02.2017 р., а також видатковою та товарно-транспортною накладною.

За договором поставки №01080/16 від 01.08.2017 р. були поставлені запчастини на транспортний засіб на загальну суму 1 490 704,11 грн. що підтверджується видатковою накладною №31 від 07.08.2017 р., а транспортування вказаного товару до позивача підтверджується товарно-транспортною накладною №0000407 від 07.08.2017 р. В подальшому вказаний товар був переданий позивачем ТОВ "Автоскладальне підприємство "Кобальт" за договором №16/17 на виконання робіт із матеріалу замовника від 15.03.2017 р., що підтверджується видатковою накладною №11 від 07.08.2017 р. За наслідками виконання робіт за договором був зібраний самоскид АС-3163/4, що підтверджується накладною на передачу готової продукції №62 від 16.08.2017 р.

За договором №3105/11 від 31.05.2017 р. надавались послуги з поточного обслуговування акумуляторних батарей та перевірки на відповідність технічної документації продукції, яка знаходилась у власності позивача. За наслідками проведення робіт складений звіт про проведення контролю поточного стану акумуляторних батарей з комплексом заходів для проведення передпродажної підготовки.

Як вбачається з вищенаведеного звіту, акумуляторні батареї, які надавались для проведення робіт не відповідали за параметрами показникам паспорту і за наслідками проведення робіт такі показники виправлялись. Роботи по перевірці на відповідність технічної документації продукції, як вбачається з відповідного договору, складались з кількох етапів: зовнішній та внутрішній огляд, вимірювання, випробування продукції кількома способами на предмет відповідності продукції вимогам ДСТУ. Невідповідність акумуляторних батарей, які мав продавати позивач, їх показникам за паспортом та технічній документації ДСТУ могло призвести до значних негативних наслідків з боку покупців продукції в вигляді повернення всієї партії товару.

Вищевказані первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України №996-XIV, ст. 44 ПК України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/70 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що контрагенти позивача виконали свої зобов'язання за вказаними вище договорами, а позивач прийняв відповідний товар (послуги, роботи), сплатив їх вартість та відобразив вказані операції у податковому та бухгалтерському облік.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час судового розгляду підтверджено належними та допустимими доказами факт реальності укладених із контрагентом господарських операцій.

Надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому посилання податкового органу на те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання вказаних операцій та факт їх використання у господарській діяльності товариства, є помилковими.

Колегія суддів зазначає, що стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов'язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - "ЄСПЛ").

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії, ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочини відповідають положенням норм чинного законодавства України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагента позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача порушення вимог законодавства та, як наслідок, неправомірності нарахування за вказані порушення суми грошового зобов'язання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності визначення позивачу суми грошового зобов'язання колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2018р. по справі №820/3058/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Владар-Харків" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 06.08.2018 року.