Справа № 826/8116/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 липня 2018 року № 826/8116/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

про визнання протиправним та скасування рішення від 13.05.2017, відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідачів - Потоцький М.Ю., Гуньковська М.Д.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної служби інтелектуальної власності України (правонаступником якої є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України), в якому з урахуванням доповнення до позовної заяви просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 13.05.2017 №1-15/3778 та затвердити патентноздатність на винахід за заявкою №а2012 09104 від 24.07.2012 «Спосіб боротьби із сараною» та відшкодувати з відповідача на користь позивача матеріальну і моральну шкоду у вигляді затрат на прибуття в судові засідання у сумі 2000 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено судовий розгляд справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, оскаржуваним рішенням від 13.05.2017 №1-15/3778 позивачу було відмовлено в реєстрації винаходу, оскільки згідно з висновком кваліфікаційної експертизи було визнано невідповідність винаходу умовам патентоздатності. Позивач дане рішення вважає протиправним, зазначає про безпідставність та необґрунтованість висновків, покладених в його основу та вказує, що застосування відомих способів у запропонованому позивачем способі боротьби із сараною не є підставою для визнання його таким, що не відповідає умовам патентоздатності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскаржуване рішення прийнято в межах та на підставі Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі». Крім того, зазначив, що за результатами кваліфікаційної експертизи, проведеної ДП «Укрпатент» з урахуванням змін і додаткових матеріалів, поданих заявником до попереднього висновку експертизи від 14.12.2016 29895/ЗА/16 встановлено, що винахід не відповідає умовам патентоздатності «винахідницький рівень», визначений ч. 1 ст. 7 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі». При перевірці винахідницького рівня було встановлено, що в документах Д1 ( патент №2781982 А1 від 11.02.2000 на винахід виданий у Франції) та Д2 (патент №101640723 А1 від 21.08.2003 на винахід виданий у Німеччині) було повністю розкрито заявлений позивачем спосіб боротьби із сараною, а відтак він є очевидним, у зв'язку з чим, рішенням від 23.02.2017 позивачу було відмовлено у видачі патенту на винахід за заявкою №а2012 09104 від 24.07.2012 «Спосіб боротьби із сараною».

Щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, відповідач також надав свої заперечення, вказавши, що позивач не довів причинний зв'язок між прийнятим рішенням та понесеними збитками, в тому числі транспортними витратами.

У судовому засіданні, що відбулося 26.07.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили.

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані учасниками справи докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.07.2012 ОСОБА_1 було подано заявку №а201209104 на видачу патенту України на винахід «Спосіб боротьби із сараною».

За наслідком кваліфікаційної експертизи, яка проводилася ДП «Укрпатент» позивачу було направлено висновок від 14.12.2016 №29895/ЗА/16 про невідповідність умовам патентоздатності заявленого винаходу критеріям патентоздатності як «винахідницький рівень» та запропоновано заявнику надати відповідь на висновок.

31.12.2016 позивач направив відповідь на попередній висновок кваліфікаційної експертизи від 14.12.2016 №29895/ЗА/16.

23.02.2017 за результатами кваліфікаційної експертизи проведеної ДП «Укрпатент» з урахуванням первинно поданих документів заявки: формули винаходу, опису, відповіді та документі рівня техніки: (Д1) (патент №2781982 А1 від 11.02.2000 на винахід виданий у Франції), (Д2) (патент №101640723 А1 від 21.08.2003 на винахід виданий у Німеччині) змін і доповнень винесено остаточний висновок про невідповідність винаходу умовам петентоздатності №4409/ЗА/17.

06.04.2017 позивач звернувся до Державної служби інтелектуальної власності із електронним зверненням, в якому просив направити рішення про відмову у видачі патенту на винахід за заявкою №а201209104.

13.05.2017 позивачу листом №1-15/3778 повідомлено, що остаточний висновок про невідповідність винаходу умовам петентоздатності за заявкою №а201209104 набув статусу рішення про відмову у видачі патенту на винахід, а рішення було надіслане на адресу заявника.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що листом №1-15/3778 позивачу було протиправно відмовлено в реєстрації винаходу, у зв'язку з чим, він звернувся за захистом до суду.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 №436/2011 Державна служба інтелектуальної власності України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра освіти і науки України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2016 №585 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади державної системи правової охорони інтелектуальної власності» Державну службу інтелектуальної власності України ліквідовано з покладанням завдань і функцій з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Пунктом 2 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України визначено, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є правонаступником Державної служби інтелектуальної власності України в частині реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2017 №320 з травня 2017 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України почало виконувати функції та повноваження у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з Положенням про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459 з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2016 №585 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади державної системи правової охорони інтелектуальної власності», вищевказане Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері інтелектуальної власності.

Відтак, належним відповідачем по справі є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Відносини, що виникають у сфері охорони прав на винаходи в Україні регулюються Законом України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» від 15.12.1993 №3687-XII (далі - №3687 -XII).

Статтею 1 Закону №3687-XII встановлено, що установа - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону №3687-XII установа забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони прав на винаходи і корисні моделі, для чого: організовує приймання заявок, проведення їх експертизи, приймає рішення щодо них; видає патенти на винаходи і корисні моделі, забезпечує їх державну реєстрацію.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин таким центральним органом виконавчої влади була Державна служба інтелектуальної власності.

Правила складання і подання заявки на винахід та заявки на корисну модель передбачені наказом Міністерства освіти і науки України від 22.01.2001 №22 (далі - Правила №22).

Так, згідно п. 1.2 Правил №22 заявкою є сукупність документів, необхідних для видачі Установою патенту України на винахід чи патенту України на корисну модель.

Пунктом 3.1. Правил №22 встановлено склад заявки. Заявка повинна містити: заяву про видачу патенту України на винахід (корисну модель); опис винаходу (корисної моделі); формулу винаходу (корисної моделі); креслення (якщо на них є посилання в описі); реферат.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було подано заявку на видачу патенту від 21.07.2012 №а201209104, яка містила опис винаходу «Спосіб боротьби із сараною», формулу, реферат та документи про сплату збору.

За результатами формальної експертизи заявка визнана такою, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» в редакції від 01 червня 2000 року № 1771-ІІІ і прийнято рішення про можливість проведення кваліфікаційної експертизи заявки на видачу патенту на винахід, що підтверджується копією повідомлення про завершення формальної експертизи за заявкою на винахід.

Відповідно до п. 6.1 Правил розгляду заявки на винахід та заявки на корисну модель, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 15.03.2002 №197 (далі - Правила №197) кваліфікаційна експертиза (експертиза по суті) - експертиза,

що встановлює відповідність заявленого винаходу умовам патентоздатності (новизні, винахідницькому рівню, промисловій придатності) і проводиться відповідно до статті 16 Закону ( 3687-12 ).

Під час проведення кваліфікаційної експертизи перевіряють: формулу винаходу відповідно до пункту 6.4 цих Правил; додаткові матеріали відповідно до пункту 7 цих Правил; відповідність винаходу або групи винаходів умовам патентоздатності. При цьому додатково перевіряють відповідність винаходу умовам надання правової охорони згідно з частинами 1-3 статті 6 Закону.

Згідно п. 6.5 Правил №197 при перевірці заявленого винаходу умовам патентоздатності встановлюється відповідність винаходу умовам промислової придатності, новизни та винахідницького рівня, а також проводиться додаткова перевірка відповідності винаходу умовам надання правової охорони відповідно до частин 1-3 статті 6 Закону.

Так, за наслідком кваліфікаційної експертизи, яка проводилася ДП «Укрпатент» позивачу було направлено висновок від 14.12.2016 №29895/ЗА/16 про невідповідність умовам заявленого винаходу критеріям патентоздатності як «винахідницький рівень».

Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем надано копії мотивованої відповіді на попередній висновок кваліфікаційної експертизи .

Державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» складено остаточний висновок №4409/ЗА17 про невідповідність винаходу умовам патентоздатності за результатами кваліфікаційної експертизи, що затверджений 23.02.2017 Державною службою інтелектуальної власності України і набув статусу рішення про відмову у видачі патенту за заявкою №а201209104.

В остаточному висновку зазначено, що порівняльний аналіз рівня техніки показав, що заявлений спосіб не відповідає умові патентоздатності винахідницький рівень, оскільки він є очевидним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 5 Закону №3687-XII винахід відповідає умовам патентоздатності, якщо він є новим, має винахідницький рівень і є промислово придатним.

Винахід (корисна модель) визнається новим, якщо він не є частиною рівня техніки. Об'єкти, що є частиною рівня техніки, для визначення новизни винаходу повинні враховуватися лише окремо.

Рівень техніки включає всі відомості, які стали загальнодоступними у світі до дати подання заявки до Установи або, якщо заявлено пріоритет, до дати її пріоритету.

Рівень техніки включає також зміст будь-якої заявки на видачу в Україні патенту (у тому числі міжнародної заявки, в якій зазначена Україна) у тій редакції, в якій цю заявку було подано спочатку, за умови, що дата її подання (а якщо заявлено пріоритет, то дата пріоритету) передує тій даті, яка зазначена у частині четвертій цієї статті, і що вона була опублікована на цю дату чи після цієї дати.

Згідно п. 7 ст. 7 Закону № 3687-XII винахід має винахідницький рівень, якщо для фахівця він не є очевидним, тобто не випливає явно із рівня техніки. При оцінці винахідницького рівня зміст заявок, зазначених у частині п'ятій цієї статті, до уваги не береться.

Позивач остаточний висновок про невідповідність винаходу умовам патентоздатності в суді не оскаржував, натомість, як вбачається із матеріалів справи, предметом оскарження стала відповідь Державної служби інтелектуальної власності України на електронне звернення від 13.05.2017 №1-15/3778 , яку позивач вважає рішенням про відмову у видачі патенту за заявкою №а201209104, дане твердження позивач підтвердив і в судовому засіданні.

Суд звертає увагу позивача, що до правових актів індивідуальної дії належать рішення, прийняті суб'єктом владних повноважень, які спрямовані на виникнення, зміну або припинення права та обов'язків суб'єктів, щодо яких вони прийняті.

Відтак, оцінивши за своїм змістом лист-відповідь від 13.05.2017 №1-15/3778, суд приходить до висновку, що оспорюваний лист не є актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, оскільки носить лише роз'яснювальний, рекомендаційний та інформаційний характер. Крім того, лист не має юридичної сили, а його зміст жодним чином не зачіпає права, свободи й законні інтереси позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що у зв'язку з тим, що останнім не оскаржувалася рішення Державної служби інтелектуальної власності про відмову у видачі патенту від 23.02.2017, то позовна вимога про затвердження патентноздатністі на винахід, як похідна вимога не може бути окремо задоволена судом.

Розглянувши вимогу позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн., то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Постановою пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

З вищевказаного вбачається, що обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причино - наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди спричиненої позивачу, внаслідок протиправного рішення Державної служби інтелектуальної власності України.

Щодо відшкодування витрат на проїзд, то суд зазначає слідуюче.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.2 ч.3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 135 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

До зазначених вище витрат відносяться: витрати на переїзд до іншого населеного пункту сторін та їх представників, витрати на наймання житла для сторін та їх представників у разі переїзду до іншого населеного пункту, добові у разі переїзду до іншого населеного пункту, втрачений заробіток та збитки за відрив від звичайних занять сторін та їх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд звертає увагу, що право на компенсацію судових витрат, зокрема витрат, що пов'язані із прибуттям до суду має сторона у разі задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено: 03.08.2018

Суддя А.С. Мазур