Справа № 826/1309/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

02 серпня 2018 року № 826/1309/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах Держави

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз»

про стягнення плати за проїзд

В С Т А Н О В И В:

Київська місцева прокуратура №5 (далі по тексту - позивач, прокуратура) звернулась в інтересах Держави до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз», в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз» на користь державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами великовагового транспортного засобу у сумі 6 030,04 грн, що еквівалентно 202,50 євро.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що посадовими особами Управління Укртрансінспекції в Одеській області 21 липня 2017 року здійснений габаритно - ваговий контроль транспортного засобу марки Scania R420, номерний знак НОМЕР_1, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз», спеціальний напівпричіп Fruehaur TF 34T13RB, номерний знак НОМЕР_2, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Платінумоіл».

За результатами вказаного вище контролю 21 липня 2017 року складений акт №0151759 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, яким зафіксоване порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме надання послуг із перевезення вантажу (маршрут: місто Умань - село Миколаївка 477 км) із перевищенням транспортним засобом встановлених обмежень осьових навантажень (навантаження на одиничну ось перевищує норму на 10,18%) без оформлення дозволу, який дає право на рух автодорогами України, з яким був ознайомлений водій транспортного засобу.

Також, як зазначено в позові, до вказаного вище акту зроблений розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 21 липня 2017 року №0151759, згідно з яким за перевищення нормативних параметрів нараховано до сплати 202,50 євро.

30 листопада 2017 року Управління Укртрансінспекції у Одеській області звернулось до Київської місцевої прокуратури №5 з листом №10109/31-17 щодо порушення вимог законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз» при здійсненні перевезень великогабаритним транспортним засобом, відповідно з метою звернення до суду, оскільки в Україні відсутній орган, уповноважений на звернення до суду з позовами про примусове стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.

У зв'язку з несплатою відповідачем розрахованої плати за проїзд та відсутністю уповноваженого на звернення до суду органу, Київська місцева прокуратура №5 звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Станом на день ухвалення судового рішення відповідач відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене свідчить, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що під час визначення предметної юрисдикції справи за основу береться суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, суть заявлених вимог, характер спірних правовідносин, зміст та юридична природа обставин у справі.

Так, у відповідності до абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі по тексту - Положення №103) встановлено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з підпунктами 15, 27 пункту 5 Положення №103 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування та нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Наведене свідчить, що Укртрансбезпека, виконуючи функції з габаритно - вагового контролю транспортних засобів та нарахування відповідної плати за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу, в своїх повноваженнях обмежується лише нарахуванням такої плати.

В той же час, за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом не є штрафною санкцією, а є сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, законодавець визначив вичерпний перелік випадків, у яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень. До компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб'єкта владних повноважень, у яких одночасно можуть бути відповідачами юридичні особи, виключно у визначених законами України випадках.

Крім того, частиною 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм процесуального законодавства свідчить про те, що адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, у тому числі й на користь держави) носять приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 червня 2018 року у справі №820/1203/17.

Більш того, статтею 1 Господарського кодексу України визначено, що саме Господарський кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік справ, які відносяться до юрисдикції господарських судів.

Таким чином, з урахуванням положень діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції відповідного господарського суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що остання має право звернутися з вказаним позовом до відповідного господарського суду.

Також, частиною 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 238, статтями 239, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 826/1309/18 за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах Держави до Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна лізингова компанія «Ленд - Ліз» про стягнення плати за проїзд.

2. Роз'яснити Київській місцевій прокуратурі №5, яка звернулась до адміністративного суду в інтересах Держави, її право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного господарського суду.

3. Роз'яснити Київській місцевій прокуратурі №5, яка звернулась до адміністративного суду в інтересах Держави, що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

4. Повернути Київській місцевій прокуратурі №5, яка звернулась до адміністративного суду в інтересах Держави (04212, місто Київ, вулиця М. Малиновського, будинок 10, ) через відповідний орган Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок, який сплачений на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі міста Києва, код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897, рахунок отримувача - 4007, код банку отримувача (МФО) - 820019 відповідно до платіжного доручення №17 від 15 січня 2018 року.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко