Справа № 813/365/18
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/365/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

за участі:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Сагайдака Д.М.,

перекладача Антоненко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, визнання протиправними дій,-

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися з позовом, в якому просять:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №509-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №501-17 від 28.12.2017 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

Посилаються на те, що оскаржувані рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивачі, будучи громадянами Російської Федерації та перебуваючи за її межами, в Україні, не можуть повернутися у країну свого походження та змушені шукати захисту в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали в них обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров'я. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області) позивачі зазначили, що не можуть повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказали про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач 1), ствердив, що був активним членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Російській Федерації, а його дружина, ОСОБА_2 (далі - позивач 2), вивчала іслам в даній організації без членства в ній. Однак саме щодо неї ФСБ Росії порушено кримінальну справу за членство в начебто терористичній організації. Позивачі побоюються переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Покликаючись на п.п.39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, вказали на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішень від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17, без належної оцінки інформації про країну походження позивачів та побоювань останніх, тому такі, на їх думку, є протиправними і підлягають скасуванню. Наведене і зумовило позивачів звернутись до суду за судовим захистом.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в обґрунтуваннях позовної заяви, відповіді на відзив та наданих суду поясненнях, просили позов задовольнити повністю.

Від відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в результаті всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також інформації по країні походження, було встановлено, що заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є необґрунтованими та мають ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, відповідно у них немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Матеріали особової справи ОСОБА_1 свідчать, що останній є членом політичної партії «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі»), яка, згідно рішення Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 року №ГКПИ 03-116, визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. Однак, як слідує зі змісту протоколу співбесіди №1 від 20.06.2017 року, ОСОБА_1, на момент вступу в ряди партії, знав про її заборону на території Росії, його навіть турбував факт заборони партії, проте про наслідки, які за собою несе членство в будь-яких заборонених Законом організаціях, він не думав, оскільки сильних переслідувань членів партії не було. Окрім того, під час співбесіди 20.06.2017 року та в анкеті позивач 2 ствердила, що в країні походження є загроза переслідувань її та членів її сім'ї через релігійні погляди, а також проти неї порушено кримінальну справу за ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації), у зв'язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі», та оголошено в державний розшук. Водночас представник відповідача зауважив, що таке переслідування заявниці пов'язане із свідомим порушенням нею чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), а її небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Посилаючись на викладені обставини, вказав про безпідставність доводів позивача 2 про переслідування її на території країни громадянської належності саме у зв'язку з наявністю у неї певних релігійних та політичних поглядів. При цьому, зауважив, що покликання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачам буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Ризик можливого покарання позивачів у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Позивачі не повідомляють про ризик застосування до них негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За наведених обставин, вважає, що Державна міграційна служба України у повному обсязі дослідила матеріали особових справ позивачів та дійшла обґрунтованого висновку про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Відтак, оскаржувані рішення, на його думку, є законними, а підстави для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту - відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні, посилається на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву та наданих суду поясненнях.

У строк, встановлений судом, від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пояснення та аргументи з посиланням на відповідні докази. Зокрема, зазначено, що у випадку повернення позивачів до Російської Федерації їх життю, здоров'ю, гідності та свободі буде загрожувати реальна небезпека. Позивачами у своїх заявах-анкетах наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з дотриманням прав людини в Російській Федерації після залишення її позивачами не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше переслідувались позивачі, посилилась, вважають цілком обґрунтованими побоювання зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії. Окрім того, вказали, що згідно інформації, взятої з незалежних джерел, в Російській Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віросповідання, зокрема за віросповідання ісламу. Дана інформація подавалась до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), однак не була жодним чином досліджена та взята до уваги при прийнятті оскаржуваних рішень. З огляду на зазначене, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважають безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою судді від 01.02.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою судді від 22.02.2018 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, а засідання для розгляду справи по суті замінено підготовчим засіданням, яке призначено на 06.03.2018 року.

06.03.2018 року суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 21.03.2018 року, у зв'язку із першою неявкою в судове засідання представника відповідача, який повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

21.03.2018 року суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 12.04.2018 року, у зв'язку із необхідністю подання сторонами додаткових доказів та здійснення інших дій, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

12.04.2018 року суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 26.04.2018 року, оскільки питання, визначені ч.2 ст.180 Кодексу адміністративного судочинства України, не могли бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

26.04.2018 року суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 17.05.2018 року, у зв'язку із необхідністю здійснення інших дій, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою судді від 17.05.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 06.06.2018 року.

У зв'язку із перебуванням судді у відрядженні у період з 06.06.2018 року по 08.06.2018 року, розгляд справи перенесено на 13.06.2018 року.

В судовому засіданні, яке відбулось 13.06.2018 року, суд ухвалив відкласти розгляд справи на 11.07.2018 року для надання можливості представнику позивача забезпечити явку свідків.

У зв'язку із перебуванням судді на лікарняному у період з 04.07.2018 року по 11.07.2018 року, розгляд справи перенесено на 19.07.2018 року.

В судовому засіданні, яке відбулось 19.07.2018 року, суд оголосив перерву до 31.07.2018 року для підготовки сторін до судових дебатів.

Заслухавши пояснення позивачів та представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, допитавши свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Щодо позивача 1 - ОСОБА_1 (згідно матеріалів особової справи №2017LV0021).

Позивач 1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м.Нижньокамськ, Республіки Татарстан, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова - татарська, володіє російською мовою.

Дані про особу встановлено на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданого 21.10.2002 року відділом УВС м.Альметьєвськ Республіки Татарстан. В Російській Федерації проживав в АДРЕСА_1.

Сімейний стан - одружений, дружина - ОСОБА_2 (позивач 2), ІНФОРМАЦІЯ_2 (подала до ГУ ДМС у Львівській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, о/с 2017LV0020 01.06.2017 року), виховує трьох дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, що є громадянами Російської Федерації.

Освіта - вища, закінчив Альметьївський політехнічний технікум по спеціальності інженер, а також здобув дві вищі освіти по спеціальності «геологорозвідка» та «фінанси та кредит».

Останні 10 років проживання в країні походження; ОСОБА_1 був підприємцем, зокрема, мав свою пекарню.

В Україні проживає в найманому житлі разом із сім'єю, яке орендує у знайомих за адресою: АДРЕСА_2.

За словами ОСОБА_1, він покинув Російську Федерацію 18.03.2017 року на автомобілі, поза пунктом пропуску і без документів

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі» (в підтвердження своїх слів, надав довідку від 16.05.2017 року №1437/32 про те, що являться членом партії). Зазначає, що його з дружиною переслідують за їх переконання, оскільки в Російській Федерації це заборонена партія, і в разі повернення до країни походження, йому загрожує переслідування, а також ймовірне позбавлення волі згідно ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації), оскільки щодо його дружини ОСОБА_2 відкрита кримінальна справа.

21.06.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 21.06.2017 року №144 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач 1 документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №007759 від 01.06.2017 року.

Матеріалами особової справи №2017LV0021 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався (том 1, а.с.116-132).

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 06.07.2017 року, ОСОБА_1 станом на 05.07.2017 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (том 1, а.с.136).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 01.08.2017 року - том 1, а.с.139).

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017LV0021 від 06.12.2017 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

28.12.2017 року ДМС України прийнято рішення №509-17, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 23.01.2018 року №107.

Щодо позивача 2 - ОСОБА_2 (згідно матеріалів особової справи №2017LV0020).

Позивач 2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, народилась у м.Курган Тюбе, Курган Тюбинської області, Республіки Татарстан, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова - татарська, володіє російською мовою, англійською мовою - читає і перекладає зі словником.

Дані про особу встановлено на підставі копії паспорта громадянки Російської Федерації НОМЕР_2, виданого 04.03.2010 року територіальним пунктом УФМС Росії по Республіці Татарстан в Апастовському районі.

У Російській Федерації проживала за адресою: АДРЕСА_1.Сімейний стан - заміжня, чоловік - чоловік - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, виховує трьох дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, що є громадянами Російської Федерації.

Освіта - вища, закінчила Інститут економіки, управління і права. Станом на момент розгляду справи є домогосподаркою (протокол співбесіди №1 від 20.06.2017 року).

В Україні проживає в найманому житлі разом із сім'єю, яке орендує в знайомих за адресою: АДРЕСА_2, проте договору оренди не надала.

За словами ОСОБА_2, вона прибула на територію України 18.03.2017 року на автомобілі, у супроводі чоловіка та дітей. Державний кордон України перетнула поза пунктом пропуску. Тривалий час нелегально знаходилася в м.Одеса, а потім за рекомендацією чоловіка переїхала у м.Львів (згідно протоколу співбесіди №1 від 20.06.2017 року).

21.06.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 21.06.2017 року №145 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач 2 разом із дітьми документована довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №007758 від 01.06.2017 року.

Матеріалами особової справи №2017LV0020 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_2 не зверталася (том 2, а.с.56-72).

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 06.07.2017 року, ОСОБА_2 станом на 05.07.2017 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (том 2, а.с.76).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 01.08.2017 року - том 2, а.с.79).

Позивач 2 є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі», на підтвердження чого долучено довідку, видану Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі» в Україні №1437/33 від 16.05.2017 року (том 2, а.с.89). Зі змісту цієї довідки слідує, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, була прийнята в партію в 2013 році в м.Альмєтьєвськ Республіки Татарстан Російської Федерації та, після приїзду в Україну, зареєстрована в українському відділенні організації. У зв'язку з тим, що діяльність вказаної партії заборонена на території Російської Федерації, стосовно заявниці порушена кримінальна справа відповідно до ч.2 ст.205.5 КК РФ. У разі повернення до країни громадянської належності їй загрожує позбавлення волі. Також заявниця вважає, що швидше за все знаходиться в державному розшуку.

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017LV0020 від 06.12.2017 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

28.12.2017 року ДМС України прийнято рішення №501-17, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 (в т.ч. неповнолітнім дітям - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5) у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 23.01.2018 року №106.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивачів вищезгадані рішення від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивачів і побоювань останніх, а тому є всі підстави для зобов'язання ДМС України визнати їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вважаючи у зв'язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України№3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно з ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваним рішенням ДМС України від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 та громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд враховує наступне.

Основними підставами, якими позивачі обґрунтовують позовну заяву, є те, що вони, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження не можуть повернутися до країни походження - Російської Федерації. Окрім того, зазначають, що ОСОБА_2 у країні походження переслідується через наявність у неї певних релігійних (у зв'язку із членством у політичній партії) і політичних переконань представниками органів влади, зокрема, шляхом порушення проти ОСОБА_2 кримінальної справи та оголошення її в розшук. Таким чином, вважають, що оскаржувані рішення відповідача є необґрунтованими та такими, що підлягають до скасування.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачам у наданні захисту в Україні, містяться у висновках від 06.12.2017 року (том 1, а.с.176-184; том 2, а.с.4-13).

Відповідач виходив з того, що партія «Хізб ут-Тахрір» заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявники на момент вступу в ряди партії знали про її заборону на території Росії, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позивачі не надали доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, вважають, що позивачі у випадку повернення до Російської Федерації не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), то така є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12, який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 року №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно інформації з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд звертає увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що сам не є членом організації та ніколи ним не був, хоча в Російській Федерації засуджений до трьох років та шести місяців позбавлення волі по ч.2 ст.282 КК РФ «Екстремізм» та ст.282.2 «Участь в діяльності забороненої в Російській Федерації Ісламської партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». На сьогоднішній день в Російській Федерації активні мусульмани на кшталт ОСОБА_2, які займаються публічною діяльністю, зникають безвісти. Родичі не взмозі знайти ані тіл, ані останків.

У сьогоднішній Росії, спецслужби в особі ЦПЗ (Центру Протидії Екстремізму і тероризму) і ФСБ займаються безсудними стратами неугодних владі активних громадян своєї країни, таких, як активіст організації Союз Справедливості ОСОБА_17 - вбитий біля свого будинку в м.Кізляр ІНФОРМАЦІЯ_7 або журналіст ОСОБА_18, знайдений мертвим 01.08.2014 року в м.Нальчику або події в Чечні, де по даних Правозахисного центру «Меморіал» всього за три місяці 2016 року було викрадено 24 людини, доля шістьох з них до цих пір невідома. Вважає, що доля вищевказаних мусульман, спіткає і ОСОБА_2, якщо вона потрапить в руки російських спецслужб.

Вказані вище обставини підтверджені також показаннями свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які враховуються судом при ухваленні рішення у даній справі.

Разом з тим, під час співбесіди 20.06.2017 року та в анкеті ОСОБА_2 ствердила, що в країні походження проти неї порушена кримінальна справа за ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у зв'язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі». Також, вона не заперечила той факт, що станом на момент розгляду справи її оголошено в державний розшук.

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області надано копії протоколу затримання підозрюваної від 24.03.2016, протоколу обшуку від 24.03.2016 року, постанови про притягнення в якості обвинуваченого від 24.03.2016 року, постанови Альметьєвського міського суду Республіки Татарстан від 25.03.2016 року у справі №3/1-29/2016, а також копії постанов про обрання міри запобіжного заходу та продовження строку слідства по кримінальній справі (том 2, а.с.90-124).

Доводи позивача 2 підтверджуються також інформацією по країні походження, зокрема, за повідомленням російських ЗМІ заявницю та ще декількох жінок було звинувачено в участі в терористичній діяльності, у зв'язку з чим стосовно них розпочалося розслідування кримінальної справи, проведення обшуків та арештів. Якщо буде доведена їх участь в терористичній організації, згідно чинного законодавства Російської Федерації, їм загрожуватиме позбавлення волі до 10 років. Дані заявниці внесено до Переліку організацій і фізичних осіб, щодо яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підп.підп.6, 7 п.2.1 ст.6 Федерального закону від 07.08.2001 року №115-ФЗ «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму» (13.07.2016, «Российская газета - Федеральный выпуск»; том 2, а.с.132-133).

Суд звертає увагу, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 року №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205.5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч.1 ст.205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч.2 ст.205.5) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 року №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ч.1 ст.205.5 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282.2 і ст.205.1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивачі ствердили, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув'язнити. Водночас, як показує практика, людей з «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили до в'язниці.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказують обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Як на доказ того, що в Російській Федерації порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивачі посилаються на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури). Зокрема:

- Щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 2 травня 2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html

Також представником позивачів була подана інформація з відкритих джерел про політичний характер переслідувань в Російській Федерації:

- https://ovdinfo.org/express-news/2017/05/24/prokuratura-trebuet-posadit-poluchivshih-uslovnye-sroki-po-delu-hizb-ut

- https://www.sova-center.ru/religion/news/extremism/counter-extremism/2017/07/d37568/

- https://memohrc.org/ru/news_old/spisok-presleduemyh-v-svyazi-s-prichastnostyu-k-hizb-ut-tahrir-obnovlyaetsya та ін.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими можуть зіштовхнутися позивачі у разі їх повернення в Росію.

Поряд з цим, згідно відповідей на запит Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Укрбюро інтерполу), станом на 05.07.2017 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, не значаться.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачі не є біженцями, оскільки не переслідуються за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребують додаткового захисту як особи, які були змушені залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув'язнення через участь у забороненій на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України (том 1, а.с.139; том 2, а.с.79).

В зв'язку з цим, відповідач, помилково взяв до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 року №5/2/1-21078, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам, який суперечить вищевказаному висновку стосовно конкретних осіб (позивачів).

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, суд приходить висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачами не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч.2 ст.205.5 КК РФ (за який раніше засуджено позивача 2), посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приймаючи оскаржувані рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваних рішень від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 та громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб'єктами, суд приходить висновку, що спірні рішення ДМС України від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 та громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДМС України визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п.25 Постанови №3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд відзначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб'єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

При цьому, при повторному розгляді заяв відповідачем в обов'язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваних рішень від 28.12.2017 року №501-17 та №509-17.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачам причин відмови і порядку оскарження рішення.

Суд не встановив порушень відповідачем вимог законодавства щодо нероз'яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як видно з матеріалів особових справ позивачів №2017LV0020 та №2017LV0021, а саме - повідомлень від 23.01.2018 року про прийняття спірних рішень, у таких чітко роз'яснено порядок та строки їх оскарження.

Відтак, у задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивачі, відповідно до п.14 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнені від сплати судового збору і такий ними не сплачувався.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, підп.15 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року №509-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 року №501-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_2.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 28.12.2017 року №509-17.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянинки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 28.12.2017 року №501-17.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення громадянам Російської Федерації - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - причин відмови і порядку оскарження рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Повне рішення суду буде складено до 08.08.2018 року.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту судового рішення складено в одному примірнику 06.08.2018 року.