Справа № 804/867/18
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2018 року Справа № 804/867/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області проти задоволення позову заперечував, подав до суду відзив, який залучений до матеріалів справи та в якому відповідач пояснив, що під час проведення перевірки фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було встановлено, що ним занижено податок на доходи з фізичних осіб від провадження господарської діяльності, військовий збір та єдиний внесок, у зв'язку із чим, відповідачем донараховано суми грошових зобов'язань, а тому, оскаржувані рішення винесено обґрунтовано на підставі чинного законодавства та у межах повноважень.
Ухвалою суду від 05.02.2018 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_7було залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України.
Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду від 09.02.2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 26.02.2018 року на 08:00 год.
Судове засідання, призначене на 26.02.2018 року було знято з розгляду у зв'язку із хворобою судді.
В судовому засіданні 28.03.2018 року було оголошено перерву у зв'язку із необхідністю надання сторонами додаткових доказів по справі.
Сторони у судове засідання 04.04.2018 року не з'явились, представники сторін подали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судовезасідання будь-якогоучасникасправи, за умовищойогоналежним чином повідомлено про дату, час і місцецьогозасідання, не перешкоджаєрозглядусправи по суті, крімвипадків, визначенихцієюстаттею.
Якщоучасниксправиабойогопредставникбулиналежним чином повідомлені про судовезасідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасникасправи у разі неявки в судовезасіданняучасникасправи (йогопредставника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).
З огляду на положення частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.
- п.177.2, п.177.4 ст.177, з урахуванням вимог п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 166 950,38 грн., в т.ч.: за 2016 рік в сумі 166 950,38 грн.;
- п.163.1 ст.163, ст.176, з урахуванням п.161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 13 912,53 грн., в т.ч. за 2016 рік в сумі 13 912,53 грн.;
- абз. «б» п.176.2. ст.176 Податкового кодексу України та п.3.2, п.3.3. розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року №4, в частині не включення до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. №1-ДФ) за ІІІ-ІV квартали 2016 сум доходу, виплаченого фізичним особам-підприємцям;
- п.2 ч.1 ст.7, п.11 ст.8, п.2 ст.9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено єдиний внесок на загальну суму 37 824,98 грн., у т.ч.: за 2016 рік в сумі 37 824,98 грн.
За результатами перевірки ГУ ДФС у Дніпропетровській області 25 вересня 2017 року були винесені:
Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі висновку спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
З матеріалів справи вбачається, що в період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р. ФОП ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування та був платником податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, податку на додану вартість, податку на доходи найманих працівників, єдиного соціального внеску та військового збору.
Згідно з реєстраційними даними,основним видом діяльності ФОП ОСОБА_2 визначено: 01.63 - післяурожайна діяльність.
Як булоз'ясовано судом, перевіркою встановлено, що позивачем в 2016 році завищено витрати у розмірі 927502,12 грн., у зв'язку із включенням до їх складу вартості будівельних матеріалів, використаних для капітального ремонту, реконструкції, переобладнання основних засобів, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на суму - 166950,38 грн., в т.ч. за 2016 рік в сумі - 166950,38 грн.
Судом встановлено, що до складу витратної частини у 2016 році ФОП ОСОБА_2 було включено вартість придбаних будівельних матеріалів (цемент, цегла, арматура, вироби з металу та ін.) у сумі 927502,12 грн. (без ПДВ), що складає 60,85 відсотків у загальній сумі витрат.
Як зазначив позивач у позові, всі будівельні матеріали були використані на реконструкцію зерноскладів (склад №1, склад №2, склад №3), які знаходяться за адресою: вул. Степова, 19-А, вул. Степова, 132 в с. Грушуватка, П'ятихатського району Дніпропетровської області.
З матеріалів справи також вбачається, що 22 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку за кадастровим номером НОМЕР_7, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.Крім того, за умовами вказаного Договору у власністьОСОБА_8. перейшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 1,1546 га, розташована за цією ж адресою, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8, виданого Грушуватською сільською радою П'ятихатського району 18.11.2008 року, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_9. Договір купівлі - продажу посвідчений нотаріально приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстровано в Реєстрі за № 200.
Також, 22 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу тимчасових нежитлових будівель, а саме приміщення зерносховища №1 площею 1840,77 кв.м. та приміщення зерносховища №2 площею 972 кв.м., розміщених на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_9 площею 1,1546 га.Вказані нежитлові приміщення були передані ОСОБА_2, що підтверджується Актом прийому-передачі від 22 березня року.
Судом встановлено, що на момент проведення перевірки, вказаний договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 22.03.2010 року дійсно нотаріально посвідчений не був.
Однак, в ході розгляду справи позивачем до матеріалів справи були залучені Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформовані на 22.03.2018 року, згідно з відомостями яких, на праві приватної власності ОСОБА_2 належать:
- земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_10) загальною площею 1.1546 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 (Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: НОМЕР_11, виданий 18.11.2008 року, видавник: П'ятихатський районний відділ земельних ресурсів);
- земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_9) загальною площею 1.1546 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: НОМЕР_12, виданий 18.11.2008 року, видавник: П'ятихатський районний відділ земельних ресурсів);
- господарські будівлі: господарська будівля (ангар) - літ. Б, господарська будівля (будівля охорони) - літ. В-2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_5;
- господарська будівля (ангар) - літ. А, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4.
При цьому,суд зазначає, що технічні паспорти на виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_6 від 18.09.2016 року (інвентаризаційна справа №74/1-17) та на виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_7 від 18.09.2016 року (інвентаризаційна справа №74/2-17), які залучені до матеріалів справи, були виготовлені на замовлення позивача в вересні 2016 року, тобто до моменту початку проведення ремонтних робіт на вказаних об'єктах.
Як пояснив позивач у наданих до акту перевірки запереченнях та пояснив представник позивача в ході судового засідання, будівельні матеріали було використано на проведення ремонту зерноскладів: зерноскладу №1 та №2 за адресою: АДРЕСА_8
З матеріалів справи також вбачається, що на підтвердження правомірності формування витрат, пов'язаних із господарською діяльністю за 2016 рік, позивачем були надані до перевірки і до суду:
Розділом 2 вищевказаного Договору підряду передбачено, що вартість робіт за договором визначається згідно кошторисного розрахунку вартості робіт, оплата виконаних робіт за договором здійснюється не пізніше десяти днів з дня підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт та всі розрахунки проводяться готівковим шляхом у національній валюті;
- договори поставок продукції з: ПП «Нігма» № 331 від 02.08.2016 року; ТОВ «Буд- Торг - Інвест» № 120/08-16 від 02.08.2016 року; ПП «Прозір» № 7 від 02.09.2016 року; СФГ «Зелений гай»№ 1/02.7 від 20.07.2016 року; СФГ «Зелений гай»№1/02.8 від 03.10.2016 року, згідно яких, «Продавці» зобов'язувались поставити (передати у власність» «Покупцеві - ФОП ОСОБА_2.» товар за ціною, у кількості, номенклатурі та асортименті, визначених у рахунках - фактурах та специфікаціях;
- копії банківських виписок за період з липня по грудень 2016 року, якими підтверджується перерахування на адресу:СПД ОСОБА_5, ТОВ «Метал Груп», Завод «Стеко», ТОВ «СМБ Буд», ПП «Нігма», ТОВ «Парк Плюс», ТОВ «Буд - Торг - Сервіс», ПП «Прозір» коштів за придбання будівельних матеріалів.
При цьому, суд зазначає, що кошторисного розрахунку вартості робіт по ремонту приміщень (складів), позивачем до матеріалів справи не надано.
Правовідносини з приводу оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім тих, що обрали спрощену систему оподаткування з 01.01.2011 врегульовано Розділом IV Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755- VI (далі - ПК України).
Згідно з пунктом 1 статті 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (далі - ПК України) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин - до 31.12.2016 року), що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
В силу пункту 177.4 статті 177 ПКУ (у редакції станом на 2016 рік) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, відносяться: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до підпункту 177.5.3 пункту 177.5 статті 177 ПК України, остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи та суми сплати за торговий патент на підставі документального факту їх сплати.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів є витратами операційної діяльності та можуть бути віднесені фізичною особою - підприємцем до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.
Відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі- Книга), у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді.
Порядок ведення та форма Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи- підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 р. № 481.
Судом встановлено, що позивачем велась Книга обліку доходів і витрат, яка була надана до перевірки та зауважень щодо її ведення у контролюючого органу не було, що підтверджується відомостями, відображеними в акті перевірки.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 N 996-XIV (надалі - Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахункитощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чиним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Судовим оглядом первинних документів, залучених до матеріалів справи позивачем встановлено, що за загальними правилами вони відповідають вимогам, визначеним в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», розмір витрат, який визначений в податковій декларації за 2016 рік відповідає фактичним витратам, визначеним позивачем в Книзі обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці.
Як вбачається з матеріалів перевірки, вважаючи безпідставним включення до складу витрат на проведення ремонту (реконструкцію, модернізацію) по зерносховищам № 1, № 2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_13 та зерносховища № 3, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 на загальну суму 927502,12 грн., відповідач посилається на те, що ФОП ОСОБА_2 фактично здійснювався капітальний ремонт вказаних зерносховищ, а не ремонт приміщень, які використовуються у господарський діяльності. На думку контролюючого органу, оскільки витрати на проведення капітального ремонту збільшують первісну вартість основних засобів та підлягають амортизації, такі витрати не можуть бути віднесені до витрат, у розумінні п. 177.4 ст. 177 ПК України, у зв'язку із чим, ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги п. 177.2 ст. 177 ПК України.
Між тим, суд не погоджується з такими висновками відповідача та зазначає наступне.
Частиною першою статті 2 та частиною першою статті 318 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-ІV (далі - ЦК України) встановлено, що учасниками цивільних відносин та суб'єктами права власності є фізичні особи.
Згідно зі ст. 325 ЦК України,суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Проте, Цивільним кодексом окремо не визначається такий суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.
Статтею 2 Господарського кодексу Українивід 16 січня 2003 року №436-IV (далі - ГК України) передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання. Статтею 55 цього Кодексу визначено, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповіднодо закону як підприємці.
Пунктом 1 статті 19 ГК Українив становлено, що суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.
Відповіднодо п.1 ст.320 ЦК України, власникмає право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Отже, незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якоїдіяльності (підприємницької або незалежної професійної) - суб'єктом права власності виступає саме фізична особа, а не підприємець.
Не передбачено і законодавчих підстав вважати майно, що знаходиться у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним з напрямів розпорядження майном фізичної особи.
Поняття «фізична особа» та «фізична особа - підприємець» у законодавчому розумінні маютьрізний податковий статус.
Крім того, дія Закону України «Про бухгалтерськийоблік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 р. №996-XIV не поширюється на таку категорію суб'єктівгосподарювання як фізичні особи - підприємці, відповідно законодавством не передбачено ведення балансового обліку основних засобів придбаного, спорудженого (збудованого, реконструйованого) нерухомого або рухомого майна з метою документального підтвердження результатів господарської діяльності.
Таким чином, у позивача у відповідності до норм Податкового кодексу України, що діяли до 31.12.2016 року, був відсутній обов'язокздійснювати облікосновних засобів та нараховуватиамортизацію на основнізасоби, придбані до 01.01.2017 року.
Про відсутність обов'язкового ведення бухгалтерського обліку складу витрат та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткуванні, вказував і сам відповідач, зазначивши про це на с. 9 акту перевірки.
Таким чином, суд зазначає, що позивач, як фізична особа - підприємець, що знаходиться на загальній системі оподаткування мав право включити до складу валових витрат вартість придбаних будівельних матеріалів, які були використані для ремонту (реконструкції) нерухомого майна (зерносклади №№ 1, 2, 3), що знаходились у його власності та фактичному користуванні за умови документального підтвердження, що дані витрати пов'язані з підприємницькою діяльністю.
Факт використання зерноскладів №№1, 2, 3 для цілей господарської діяльності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи: копіями договорів на поставку продукції (ячмінь, соняшник) з ТОВ «Рантьє», СФГ «Гривас», ТОВ «Агро - Еліт», СФГ «Закат», СФГ «Зелений гай»; товарно - транспортними накладними; видатковими накладними; актами інвентарізації залишків продукції на складах; рахунками - фактурами; виписками з банку про оплату придбаної продукції.
03 серпня 2014 року набрав чинності Закон України від 31.07.2014 року № 1621-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», яким на період до 01 січня 2015 року запроваджено військовий збір.
Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року, до Кодексу внесено зміни в частині оподаткування військовим збором.
Зокрема, з 2015 року податкова декларація про майновий стан і доходи передбачає нарахування військового збору з доходу від здійснення підприємницької діяльності.
Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками військового збору є: фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела походження в Україні, так і іноземні доходи; фізичні особи - нерезиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні, а також податкові агенти (п.п.1.1 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Кодексу).
Відповідно до п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу, зокрема: для резидентів - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування та іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України; для 6нерезидентів - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України).
Згідно з п.4, п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування"від 08.07.2010 року № 2464 - VI (далі- Закон України № 2464 - VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиноговнеску не може бути меншою за розмірмінімального страхового внеску за місяць, у якомуотриманодохід (прибуток).
У разіякщо таким платником не отриманодохід (прибуток) у звітномуроціабоокремомумісяцізвітного року, такийплатникмає право самостійновизначити базу нарахування, але не більшемаксимальноївеличинибазинарахуванняєдиноговнеску, встановленоїцим Законом. При цьому, сума єдиноговнеску не може бути меншою за розмірмінімального страхового внеску.
Згідно з ч.11 ст.8 Закону України "Про збір та облікєдиноговнеску на загальнообов'язковедержавнесоціальнестрахування", єдинийвнесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частинипершоїстатті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22відсоткавизначеної пунктами 2 та 3 частинипершоїстатті 7 цього Законубазинарахуванняєдиноговнеску.
Між тим, з такими висновками суд не погоджується, оскільки, в ході розгляду справи була встановлена відсутність завищення витрат ФОП ОСОБА_2 у зв'язку із включенням до їх складу вартості будівельних матеріалів, використаних для ремонту (реконструкції) нежитлових приміщень (зерноскладів) у розмірі 927502,12 грн..
Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_2 до перевірки були надані первинні документи, які засвідчують факт нарахування/виплати доходів (грошових коштів) фізичним особами підприємцям, а саме:
- ФОП ОСОБА_5А (РНОКПП НОМЕР_4) у вересні 2016 року в сумі 2364,36 грн. (в т.ч. ПДВ) за арматуру, лист рифлений (платіжнедоручення №42 від 23.09.2016); у жовтні 2016 року в сумі 3491,40 грн. (в т.ч. ПДВ) за круг відрізний ф230, кутик 40x3 (платіжнедоручення №45 від 07.10.2016); у жовтні 2016 року в сумі 5548,75 грн. (в т.ч. ПДВ) за лист 1,5x1x2 (платіжнедоручення №46 від 10.10.2016).
На думку контролюючого органу, відомості щодо нарахованих (виплачених) доходів по вищевказаним підприємцям з ознакоюдоходу «157» у податковому розрахунку (ф. №1-ДФ) за III-ІУ квартали 2016 позивачем не відображались, чим порушено абз. «б» п. 176.2. ст.176 Податкового кодексу України та п.3.2, п. 3.3. розділу III Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4, що тягне за собою застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України.
Суд зазначає, що згідно з п. 51.1 ст. 51 ПКУкраїни,платникиподатків, в тому числіподатковіагенти, зобов'язаніподаватиконтролюючим органам у строки, встановленіцим Кодексом для податкового кварталу, податковийрозрахуноксум доходу, нарахованого (сплаченого) на користьплатниківподатків.
Відповідно до абз. «б» п. 176.2. ст.176 ПКУ особи, яківідповідно до цього Кодексу мають статус податковихагентів, зобов'язаніподавати у строки, встановленіцим Кодексом для податкового кварталу, податковийрозрахуноксуми доходу, нарахованого (сплаченого) на користьплатниківподатку, а такожсумиутриманого з них податкудо органудержавноїподатковоїслудби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податковим агентом протягом звітного періоду.
Порядок заповнення і подання до органу Державної фіскальної служби України (далі - контролюючий орган) Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (далі - податковий розрахунок) відповідно до вимог статті 51 глави 2, підпункту 70.16.1 пункту 70.16 статті 70 глави 6 розділу II, підпункту 170.4.2 пункту 170.4 статті 170 та підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 розділу IV, підпункту 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року № 4 (далі- Порядок № 4).
За змістом положень п. 1.2 та п. 1.3 Порядку № 4, цей документ розмежовує поняття «фізична особа» та «фізична особа 0 підприємець» і використовує статус останнього лише в ролі податкового агента. У Порядку № 4 термін «фізична особа» не є узагальнюючим щодо самозайнятих осіб та інших фізичних осіб.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 зареєстровані як суб'єкти підприємницької діяльності з якими позивач мав господарські відносини, тому, за змістом вищенаведених норм Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_2 не є податковим агентом щодо вказаних фізичних осіб та звільнений від обов'язку подання щодо них розрахунків Форми № 1ДФ, у зв'язку із чим штрафні санкції за неподання таких розрахунків до нього, застосовуватись не можуть.
Вказані висновки відповідають позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалах ві 25.11.2013 року у справі № 2а/1770/3673/2012 та від 15.10.2015 року у справі № 806/5598/14.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваних рішень, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VIIПерехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева