Справа № 2а-2709/12/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року

Київ

справа №2а-2709/12/2070

адміністративне провадження №К/9901/18346/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Бившевої Л.І. (суддя доповідач), Хохуляка В.В., Шипуліної Т.М., розглянув заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 26.04.2016 у справі за позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій,

У С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Шкапо І.М. у березні 2012 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.01.2010 №/0 про визначення грошового зобов'язання з податків з доходів фізичних осіб в сумі 93021,53 грн за основним платежем та рішення від 25.03.2010 №000101702 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 710 000 грн за порушення вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 21.08.2014 задовольнив адміністративний позов повністю.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14.10.2014 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України постановою від 26.04.2016 зазначені судові рішення скасував та відмовив в задоволенні позову повністю.

Фізична особа-підприємець Шкапо І.М. у лютому 2018 року подала до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 26.04.2016 у справі № 2а-2709/12/2070 (К/800/56537/14) з підстав, встановлених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просить скасувати постанову суду касаційної інстанції та залишити в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014.

Заявник свої вимоги обґрунтовує тим, що Вищий адміністративний суд України в постанові неоднаково застосував одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах: постанови, щодо якої подано заяву про перегляд, та ухвал цього суду від 21.03.2013 у справі № К/9991/374/11, від 30.04.2015 у справі № К/9991/32887/12, від 27.01.2014 у справі № К/9991/27764/11, від 08.12.2015 у справі № К/800/30268/15, від 31.03.2014 № К/800/61665/13, від 15.10.2015 у справі № К/800/37578/15, від 06.04.2016 у справі № К/800/18823/15 та від 08.06.2015 у справі № К/800/61793/13.

Також заявник свої вимоги обґрунтовує тим, що висновки Вищого адміністративного суду України щодо застосування норм матеріального права, викладені в постанові від 26.04.2016, не відповідають викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 17.10.2011 № 21-209а11 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Верховний Суд України ухвалою від 13.09.2016 відкрив провадження у справі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку з припиненням діяльності Верховного Суду України, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач), Шипуліна Т.М., Хохуляк В.В.

Верховний Суд, з'ясовуючи питання наявності обставин для перегляду постанови суду касаційної інстанції від 26.04.2016 з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, зважає на таке.

Судами першої та апеляційної інстанції у справі № 2а-2709/12/2070 встановлено, що підставою для визначення позивачці за податковим повідомленням-рішенням податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб слугували висновки перевірки про порушення вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (чинного на час виникнення спірних правовідносин). Контролюючий орган обумовлює заниження позивачкою податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб перевищенням у ІІІ кварталі 2008 році граничного обсягу виручки, встановленого у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, що дозволяв перебувати на спрощеній системі оподаткування. При цьому контролюючий орган в акті перевірки такою виручкою визначив грошові кошти, що надійшли на рахунки позивачки за операціями з реалізації нею як комісіонером в інтересах комітента кузовів-фургонів у період з ІІІ кварталу 2008 року по ІІІ квартал 2009 року.

Висновками про перевищення виручки, що дозволяє перебувати на спрощеній системі оподаткування, контролюючий орган обґрунтовує і висновок про обов'язок позивачки, яка за позицією контролюючого органу мала перейти на загальну систему оподаткування, застосовувати при здійсненні готівкових розрахунків за продаж товарів реєстратор розрахункових операцій.

Вищий адміністративний суду України постановою від 26.04.2016, про перегляд якої подано заяву, скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанції про скасування податкових повідомлень-рішень та відмовив в задоволенні позову, зазначивши у постанові, що отримані позивачкою кошти в рамках виконання зобов'язань на користь третіх осіб з продажу товару, є виручкою позивачки у розумінні статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98.

Разом з тим суди першої та апеляційної інстанції у цій справі на підставі безпосередньо досліджених доказів: договорів комісії, актів виконаних робіт, видаткових накладних, договорів поставок, виписок з рахунків, достовірно установили, що за цими договорами позичка є комісіонером, який від свого імені та в інтересах і за рахунок комітентів уклав з постачальником - ППФ «Конс» договори, за якими придбав кузови-фургони, що є власністю комітента. Кошти, які контролюючий орган вважає виручкою позивачки, є коштами, які вона отримала від комітентів на придбання на виконання договору комісії товарів. Також від комітентів позивачка отримала комісійну винагороду, яку відобразила у облікових документах: журналах-ордерах «Розрахунки з комітентами по операціям з придбання товарів за договорами комісії» за 3-4 квартали 2008 року та 1-3 квартали 2009 року та книзі обліку доходів і витрат.

Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 21.03.2013 у справі № 2а-1021/10/2170 (К/9991/374/11), від 30.04.2015 у справі № 2а/1770/2686/11, на які посилаються заявники, по-іншому застосував норми матеріального права, які регулюють подібні правовідносини, та залишив без змін судові рішення про визнання протиправними податкових-повідомлень рішень контролюючих органів про визначення суб'єктам господарювання податкових зобов'язань за подібних правовідносин, пов'язаних з одержанням суб'єктами господарювання (комісіонером, повіреним) на свій рахунок коштів від комітента чи довірителя відповідно задля придбання товарів для цих комітента та довірителя відповідно.

Таким чином, у зазначених постановах Вищого адміністративного суду України має місце неоднакове застосування норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а відтак, підтвердилися обставини для перегляду постанови суду касаційної інстанції від 26.04.2016 у справі № 2а-2709/12/2070, передбачені у пункті 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд України у постанові від 17.10.2011 у справі № 21-209а11, на яку посилається заявник в обґрунтування підстави, передбаченої у пункті 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), виклав висновок про те, що кошти, отримані суб'єктом господарювання за договорами комісії на закупівлю молока від населення, не є виручкою, оскільки є засобами, необхідними для виконання договорів комісії. Тому суб'єкт господарювання не перевищив установленого Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 граничного розміру виручки.

Таким чином, також підтвердилися обставини для перегляду постанови суду касаційної інстанції від 26.04.2016 у справі № 2а-2709/12/2070, передбачені у пункті 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права).

За результатами перегляду постанови Вищого адміністративного суду України від 26.04.2016 у справі № 2а-2709/12/2070, Верховний суд, вирішуючи питання щодо застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, зважає на таке.

За статтею 3 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 об'єктом оподаткування єдиним податком є сума виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг).

Згідно з частиною третьою статті 1 цього Указу виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Операції з отримання позивачкою як комісіонером від комітента грошових коштів для передачі цих коштів продавцю в якості оплати за придбаний позивачкою за дорученням і за рахунок комітента товар не є операціями з реалізації товару, внаслідок якої отримується виручка.

Отже, обсяг виручки підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як комісіонер, що вчиняє за дорученням і за рахунок комітента правочин з придбання товару, складається лише із сум винагороди, яка за період, що перевірявся, не перевищила визначеного зазначеним Указом граничного розміру.

Верховний Суд України неодноразово викладав у справі з подібними правовідносинами, в яких суб'єкт підприємницької діяльності, що перебував на спрощеній системі оподаткування, діяв як комерційний представник у відносинах з повіреним та придбавав для повіреного товари, задля чого отримував від довірителя грошові кошти для передачі цих коштів продавцям в якості оплати за такий товар, висновки про те, що обсяг виручки цього суб'єкта підприємницької діяльності складається лише із сум винагороди, яка за період, що перевірявся, не перевищила визначеного у зазначеному Указі Президента України граничного розміру (постанови від 17.10.2011 у справі № 21-209а11, від 13.06.2013 у справі № 21-176а13).

Викладений судом касаційної інстанції висновок про перевищення позивачкою граничного розміру виручки за реалізацію товарів не враховує правильно установлених судами першої та апеляційної інстанції обставин про те, що позивачка здійснював операції з придбання товарів, а не з реалізації товарів, що призвело до неправильного застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та ухвалення незаконної постанови.

Підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 («Касаційне провадження») і 3 («Перегляд судових рішень Верховним Судом України») розділу IV цього Кодексу.

У частині першій статті 243 цього Кодексу визначено, що суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 237 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, заяву позивачки про перегляд постанови суду касаційної інстанції належить задовольнити, постанову суду касаційної інстанції скасувати та залишити в силі судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 26.04.2016 задовольнити.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 26.04.2016 скасувати та залишити в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна