Справа № 819/445/18
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/445/18

31 липня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Брикайла В.І.

представника відповідача Брикайла В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області, Державна міграційна служба України про скасування рішення та зобов"язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тернопільським окружним адміністративним судом у судових засіданнях, які проводилося розгляд справи відкладався: 03.05.18, 07.06.2018, 20.06.2018 та оголошувалась перерва: 11.05.18, 24.05.18 за клопотанням сторін.

Ухвалами суду від 11.05.2018, та 20.06.18 допущено за клопотанням позивача перекладача, залучено до участі у справі другого відповідача Державну міграційну службу України та продовжено строк розгляду справи на тридцять днів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не погоджується із прийнятим рішенням, вважає його таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та суперечить положенням статей 1, 8 Закону України "Про біженців та особі, які потребують додаткового або тимчасового захисту". У позивача є побоюванням за своє життя і життя своєї дитини, через нестабільність та насилля яке відбувається у Демократичній Республіці Конго.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністтю, з мотивів викладених в позовній заяві. Відмітила, що вона, як громадянка Республіки Конго, відноситься до народності Ларі, та її батько переслідувався за здійснення опозиційної діяльності, а тому вважає, що вона може зазнати переслідування з боку офіційної влади при поверненні в країну походження. Також пояснила, що у неї такоє є побоювання не лише за її життя, а й життя своєї малолітньої доньки, яка народжена та проживачє на Україні, та може зазнати різних форм фізичного та психологічного насильства, зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання

Представник Управління ДМС України та Управління ДМС в Хмельницькій області щодо задоволення позову заперечував з мотивів наведених у завах по суті. Зокрема відмітив, що оскаржуване рішення прийнято з мотивів недостатності підстав вважати, що позивачка потребує захисту в розумінні пункту 13 частини першої статті 13 Закону N 3671-VI, оскільки, остання не навела фактів свого особистого переслідування з боку держави чи недержавних агентів, а отже, на думку відповідачів немає підстав вважати, що позивач має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази по справі, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позовне підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Демократичної Республіки Конго, місце проживання м. Браззавіль, за віросповіданням католицька християнка, фактично проживає в АДРЕСА_1, з дочкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач на територію України прибула 23.10.2010 на навчання за студентською візою та 18.03.2013 отримала посвідку на тимчасове проживання на навчання.

ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач народила доньку - ОСОБА_1, на даний час дані доньки - ОСОБА_2. Згідно повторного свідоцтва про народження від 14.07.2015 серії НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського управління юстиції батько дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець м. Браззавіль Республіки Конго. На час розгляду справи судом, донька позивачки навчалась у ЗОШ №21, м. Тернопіль та переведена у 2-А клас цього ж навчального закладу.

Слід відмітити, що у зв'язку з відрахуванням позивача з числа студентів факультету по роботі з іноземними студентами Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя, рішенням Управління ДМС України в Тернопільській області від 29.05.2013 №36 посвідка на тимчасове проживання на навчання скасована та зобов'язано громадянку Демократичної Республіки Конго - ОСОБА_1 покинути територію України до 29 травня 2013 року.

30.07.2013 ОСОБА_1 подала позовну заяву до Тернопільського адміністративного суду про оскарження відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.09.2013 по справі 819/1923/13-а в задоволені позову ОСОБА_1 до УДМС в Тернопільській області про скарження відмови в оформленні документів - відмовлено. Рішення суду не оскаржено.

В період з 2013 по 2017 роки проживала на території Тернопільської області нелегально.

16.05.2017 позивач вдруге звернулась до Управління ДМС в Хмельницькій області із заявою щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначила про побоювання повернення на батьківщину у зв'язку і тим, що має малолітню дитину, народжену ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні, та переживає за її життя.

Наказом УДМС України в Хмельницькій області від 06.06.2017 №21 прийнято рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку із неодноразовою неявкою ОСОБА_1 до сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС в Хмельницькій області, Наказом Управління ДМС України в Хмельницькій області №30 від 18.08.2017 прийнято рішення про призупинення розгляду заяви позивача та визнано довідку про звернення за захистом в Україні за №0000923 недійсною.

24.11.2017 позивач звернулась із заявою-поясненням до УДМС в Хмельницькій області в якій просила поновити розгляд її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС в області №39 від 24.11.2017 поновлено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1.

В ході проведених співбесід від 23.05.2017 та 24.11.2017 з'ясовано, що позивач не бажає повертатись до країни громадянської належності, оскільки побоюється за своє життя і життя своєї дитини, зокрема внаслідок опозиційної діяльності її батька та як матері одиначки.

13.12.2017 Управлінням ДМС України в Хмельницькій області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1, посилаючись на те що, позивач не вказала на наявність загрози її життю чи життю її дитини, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо них смертної кари, утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних переконань. Виїзд з країни не був втечею, а відбувся на законних підставах. Побоювання при поверненні на батьківщину зазнати переслідувань ніякими достовірними доводами не підтверджується, а носять характер припущень.

На підставі вказаного висновку рішенням ДМС України від 02.02.2017 №15-18 відмовлено громадянці Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту направлено позивачу 06.03.2018.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон N 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону N 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону N 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно частини п'ятої статті 10 Закону N 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини тринадцятої статті 10 цього ж Закону N 3671-VI, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Згідно п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками

(http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&do.re=53844fb44).

Згідно п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення даної справи судом враховуються всі чотири підстави. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

За юридичною природою - суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є громадянкою Демократичної Республіки Конго, місце проживання м. Браззавіль, за віросповіданням католицька християнка, має малолітню дитину, народжену ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні.

Основною причиною звернення до ДМС України щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є побоювання позивача за її життя, та життя її малолітньої дитини, у зв'язку із збройними конфліктами та нелюдським і принижуючим гідність поводженням з малолітніми дітьми в країні походження позивачки.

Слід відмітити, що центральним документом щодо забезпечення прав неповнолітніх є Конвенція ООН про права дитини 1989 року.

Стаття 37 Конвенції про права дитини встановлює, що «жодна дитина не повинна піддаватися катуванням та іншим жорстоким, нелюдським або принижуючим гідність видам поводження чи покарання».

Стаття 19 Конвенції визнає зобов'язання держав-учасниць захищати дітей від «усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання.

Згідно з стаття 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до п. 218, 219 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН необхідно також враховувати статус батьків та інших членів сім'ї неповнолітнього в країні походження. Якщо є підстави вважати, що батьки бажають щоб їх дитина перебувала поза межами країни походження у зв'язку з цілком обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань, то можна припустити, що дитина розділяє їх побоювання.

Якщо бажання батьків не можуть бути з'ясовані, викликають сумніви або протилежні волі дитини, то перевіряючий за участю експертів повинен прийняти рішення щодо обґрунтованості побоювань неповнолітнього, з урахуванням всіх відомих обставин, які, можливо, вимагатимуть більш ліберального застосування принципу тлумачення сумнівів в користь заявника.

Суд ще раз зазначає, що побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо), та оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку, зокрема з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Зазначене кореспондується і з висновками, що викладені у Постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №820/1309/16 (провадження №К/9901/11781/18), а саме, що при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація в країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування цілком обґрунтовані, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

У справі встановлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI.

Як висновується зі змісту пояснень представника відповідачів, позивач прибула в Україну ще в 2010 році на законних підставах, однак на певний період часу, тож з метою легалізувати подальше перебування звернулася до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач погодилася з тим, що ситуація в країні її походження суттєво змінилася відтоді, як вона прибула в Україну, але достатніх підстав вважати, що вона потребує захисту в розумінні пункту 13 частини першої статті 13 Закону N 3671-VI, на переконання відповідача, немає. Проте, позивач зазначила, що оскаржуване рішення впливатиме не лише на її права, а й на права її малолітньої дочки, яка народжена, навчається та проживає на території України з позивачкою. Відмітила, що батько дитини не перебуває у шлюбі з позивачкою, проживає у Французькій Республіці та відмовився від участі у вихованні дитини, зв'язків з ним не підтримує. Як наслідок, позивач неодноразово наголошувала відповідачу не лише про її особисті побоювання щодо повернення в країну походження через переслідування її у зв'язку з опозиційною діяльністю її батька, а й у зв'язку з побоюваннями за життя дочки народженої на території України поза шлюбом, і ці побоювання не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей, що проживають в країні походження.

У цьому зв'язку суд звертає увагу на те, що при дослідженні обставин, з якими вказані положення Закону N 3671-VI пов'язують надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач з'ясовував лише ті обставини, які стосувалися її особистих спогадів та досвіду за час проживання в країні походження. Зокрема, не враховано, що ситуація в країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування внаслідок опозиційної діяльності її батька є цілком обґрунтовані. Крім того, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася у країні її походження на даний час з приводу дотримання прав дітей, що в свою чергу є неприпустимим, оскільки, права та обов'язки позивача нерозривно пов'язані з поняттям "контакту" і "батьківської відповідальності" за її малолітню дитину.

В свою чергу, згідно статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, і Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Поряд з цим, статтею 22 Конвенції про права дитини визначено, що Держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення того, щоб дитині, яка бажає одержати статус біженця або яка вважається біженцем, відповідно до застосовуваних міжнародним або внутрішнім правом і процедурами, що супроводжується, так і не супроводжується її батьками або будь-яким іншим особою, належний захист і гуманітарну допомогу в користуванні застосовуваними правами, викладеними в цій Конвенції та інших міжнародних документах з прав людини або гуманітарних документах, учасницями яких є зазначені держави.

Судом не здобуто та сторонами не надано доказів, які б свідчили, що відповідачами у справі при прийнятті оскаржуваних рішень забезпечено (враховано) інтереси дитини, в тому числі шляхом повідомлення позивача про можливість звернення до міграційних органів з питань визнання біженцем малолітньої дитини позивача.

В свою чергу, стаття 19 Конвенції визнає зобов'язання держав-учасниць захищати дітей від «усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання.

За для з'ясування ситуації по країні походження судом досліджена інформація з офіційних сайтів:

Центр новин ООН, «Останнє, що запам'яталося - це усипана трупами земля» - 22 тис. Чоловік втекли з ДРК протягом 3 днів» 13 лютого 2018 року, (http://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,5a8681374,0.html):

«Из ДРК, где происходит межэтническое противостояние, сообщают о сожженных дотла деревнях, зверских убийствах и отсутствии продовольствия и воды. В УВКБ запросили на помощь беженцам из ДРК 369,7 млн. долларов. Полученные средства составляют 1 процент этой суммы.»

Центр новин ООН, «Півмільйона дітей в Демократичній Республіці Конго страждають від виснаження», 17 січня 2018 року, (http://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,5a6195294,0.html): «За последний год на фоне эскалации конфликта в Демократической Республике Конго гуманитарная ситуация в стране резко ухудшилась. Об этом сообщают из Международной организации по миграции (МОМ).

Пытки, изнасилования и убийства стали для конголезцев повседневной реальностью. Насилие распространилось даже на те районы, которые всегда отличались стабильностью - например, на провинции Касаи и Танганьика. Положение жителей ДРК усугубляют мощные наводнения и вспышка холеры. «Конголезцы, которые были вынуждены покинуть свои дома, рассказывают нам леденящие душу истории. Им уже пришлось пройти через многое - они видели, как пытали, насиловали и убивали их близких. Мы не можем просто сидеть сложа руки и молча наблюдать за их страданиями», - сказал глава миссии МОМ в ДРК Жан-Филипп Шози. Представители Всемирной продовольственной программы (ВПП), Детского фонда ООН (ЮНИСЕФ) и Продовольственной и сельскохозяйственной организации (ФАО) напоминают о том, что в регионе Касаи в продовольственной помощи нуждаются более трех миллионов человек. 400 тысяч детей в возрасте до пяти лет страдают от истощения.»).

Центр новин ООН, «На південному сході Демократичної Республіки Конго відбуваються жахливі звірства», 20 лютого 2018 року (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=country&doо 2=5a8ebcd74&skNT=0&css=COD&searhttp=title&sofw=date): «В ряде районов провинции продолжается вооруженное противостояние между представителями тва, луба и других народов. Кроме того, с января в Танганьике не утихают ожесточенные столкновения между конголезскими военными и неправительственными вооруженными группировками. Люди, которые бежали из охваченных насилием районов рассказывают о чудовищных зверствах - убийствах, похищениях, незаконных задержаниях и изнасилованиях.»

Центр новин ООН, «Нинішній політичний глухий кут у ДРК може привести до зростання насильства» 11 липня 2017 року (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=country&do на=5968735e4&skли=0&c20=COD&searhttp=title&sofw=date): «Ситуация в Демократической Республике Конго по-прежнему характеризуется нестабильностью и насилием. Только с мая по июнь этого года «армия» внутренне перемещенных лиц в этой стране выросла на 26 процентов и достигла 1, 3 миллиона человек.».

Центр новин ООН, «Управління з прав людини: звірства в Конго відбуваються при пособництві уряду», 4 серпня 2017 року (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=country&doцтв=59885bd14&s?ер=0&c20=COD&searhttp=title&sofw=date): «Насилие в провинциях Касаи в Демократической Республике Конго приобретает все более отчетливые этнические очертания. Об этом говорится в новом докладе Управления Верховного комиссара ООН по правам человека. Документ основан на показаниях 96 человек, которым удалось бежать в соседнюю Анголу. По словам представителя Управления Скотта Кэмпбелла, у многих из тех, кого опрашивали правозащитники, были шрамы или отсутствовали конечности. «Рассказы беженцев были абсолютно чудовищными, даже для наших сотрудников, привыкших к подобного рода явлениям. А в Анголе работала очень опытная команда. Но даже они редко когда сообщали о такой степени жестокости», - рассказал Кэмпбелл. Очевидцы рассказывали, что людей сжигают заживо или буквально «рубят на куски». Особую обеспокоенность в Управлении по правам человека вызывает тот факт, что зверства все чаще носят этнический характер и совершаются при пособничестве правительства. По данным Управления, в период с 12 марта по 19 июня лишь на небольшой территории Камония в Касаи были убиты, по меньшей мере, 251 человек, в том числе 62 ребенка, включая самых маленьких - младше 8 лет.»

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Демократичній Республіці Конго, яка є країною походження позивача, наразі є критичною та небезпечною.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 N 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (Постанова N 3) (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третьої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Так, твердження про те, що в Демократичній Республіці Конго існує тривалий збройний конфлікт і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною, і складною є загальновідомим фактом. Сутички в Демократичній Республіці Конго відбуваються на тлі політичної нестабільності, вона пов'язана з відмовою президента Жозефа Кабіли покинути свій пост після закінчення терміну повноважень.

В Касаї, де відбувалися бойові зіткнення між збройними силами країни і місцевими повтанцями, відбувалися масові вбивства, в тому числі дітей, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають.

Про події в Демократичній Республіці Конго інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Зазначені вище обставини свідчать про неповноту вивчення Управлінням Державної міграційної служби України фактів та документів при розгляді заяви ОСОБА_1 щодо країни походження, та не дотримання відповідачем вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також вимог Конвенції про права дитини, а відтак, позовні вимоги про скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на що, суд вважає за потрібне позовні вимоги в частині зобов'язання вчинити дії задовольнити шляхом зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду щодо необхідності неухильного врахування вимог статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області (місцезнаходження: вул. М.Мазура, 4, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29007), Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, 9, м Київ, 011001) про скасування рішення та зобов"язання вчинити дії, - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду щодо необхідності неухильного врахування вимог статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Стягнути з Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, 9, м Київ, 011001) в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) сплачений судовий збір на суму 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. згідно квитанції №822697 від 02.04.2018.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.