Справа № 805/1713/15-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 серпня 2018 року

Київ

справа №805/1713/15-а

адміністративне провадження №К/9901/1538/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів: Бевзенка В. М.,

Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року (головуючий суддя - Шишов О.О., Міроновї Г.М., Компанієць І.Д.)

у справі № 805/1713/15-а

за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька, Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог.

1. ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька (далі - відповідач 1), Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач 2), про:

- визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька щодо невиплати заробітної плати протиправною;

- визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька щодо несплати своєчасно та в повному обсязі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року за застраховану особу протиправною;

- визнати бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо фінансування та виплату інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду, контролю за цільовим використанням коштів фонду, складання зведених бухгалтерських звітів та балансів і незабезпечення своєчасного їх подання відповідним органам протиправною;

- зобов'язання відповідачів негайно сплатити нараховану та несплачену заробітну плату за листопад 2014;

- зобов'язання відповідачів сплатити заробітну плату за жовтень 2014, грудень 2014 - квітень 2015;

- зобов'язання відповідачів сплатити з урахуванням інфляції, індексації заробітної плати за жовтень 2014 - квітень 2015;

- зобов'язання відповідачів сплатити єдиний внесок за листопад 2014, нарахувати та сплатити єдиний внесок за грудень 2014- квітень 2015 та подати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку, встановленими центральним органом виконавчої влади.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року позов задоволено частково:

- зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька виплатити ОСОБА_3 недотриману заробітну плату за жовтень-листопад 2014 року;

- зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька нарахувати та виплатити ОСОБА_3 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 1) Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька не доведено факту виплати у повному обсязі заробітної плати позивачу за жовтень-листопад 2014 року; 2) враховуючи те, що на території Донецької та Луганської області проводиться антитерористична операції суд вважає необґрунтованим доводи позивача про допущення бездіяльності щодо невиплати заробітної плати з боку Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька; 3) особи, які проходять державну службу, отримують заробітну плату з Державного бюджету України відповідно до спеціальних нормативно-правових актів, тому до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року та прийнято нову, якою в задоволені позовних вимог - відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» №85 від 13.03.2015 встановлені додаткові гарантії щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки в Законі №85 від 13.03.2015 йдеться мова про виплату саме заборгованості по заробітній платі, термін погашення заборгованості встановлений 31.12.2015 року, то позов заявлений до закінчення встановленого терміну, тому наявна передчасність звернення до суду.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми національного та міжнародного законодавства, яке гарантує права та свободи людини, колегія суддів позбавлена можливості врахувати на час розгляду даного спору, оскільки всі ці норми діють та підлягають застосуванню у мирний час.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає його незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування поданої касаційної скарги позивач вказує на те, що відповідач - УПФУ в Ленінському районі м. Донецька веде свою діяльність за новою адресою у м. Костянтинівка з 20.11.2014 року місто контролюється українською владою. Сам позивач з 04.11.2014 року перебуває у Волинському районі Донецької області в с. Благовіщенка, яке, також, контролюється українською владою. Скаржник вказує про те, що Постановою КМУ від 07.11.2014 року № 595 встановлено, що установа, яка була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі виплачують заробітну плату у повному обсязі за рахунок кошторису установи. Також, скаржник зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення визначенні статтями 116, 117 КЗпП України. Окрім цього, скаржник звертає увагу на те, що не має зворотної сили, який відміняє чи звужує права, обмежує їх використання. Спірні правовідносини виникли з 28.11.2014 року (на час звільнення), а ЗУ «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян» набрав чинності з 07.02.2015 року, тому не може застосовуватись до спірних правовідносин.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач проходив державну службу з жовтня 2013 по листопад 2014 на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька.

28 листопада 2014 року ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата з жовтня 2014 року по листопад 2014 року, що слугувало підставою для звернення останнього до суду.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ.

4. Конституція України

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції, при прийнятті нових законів не допускається обмеження чи звуження існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

5. Кодекс законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України)

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За привалами ст. 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

6. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

7. Положення Про Пенсійний Фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі по тексту - Положення № 280)

Відповідно до Положення № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

8. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду від 22.12.2014 № 28-2 (далі по тексту - Положення № 28-2)

Відповідно до пункту 1 Положення № 28-2 Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Пунктом 12 Положення № 28-2 встановлено, що Управління Фонду є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

9. Закону України «Про державну службу»

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

10. Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.03.2015 року № 85-VIII (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення)

Статтею 1 вищевказаного Закону встановлені додаткові гарантії щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено термін погашення заборгованості до 31.12.2015 року, тому позов заявлений до закінчення встановленого терміну є передчасним.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з даним висновком суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Як вже вище було зазначено, Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» був прийнятий 13.01.20015 року, набрав чинності з 07.02.2015 року.

Спірні ж правовідносини виникли з 28.11.2014 року, тобто на час звільнення скаржника.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про безпідставність висновку суду апеляційної інстанції, щодо передчасності подачі позову.

Окрім того, мотивуючи своє рішення тим, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади, суд апеляційної інстанції не встановив чи нове місце розташування УПФУ в Ленінському районі м. Донецька (згідно інформації на офіційному сайті Міністерства юстиції України) за адресою: Донецьк область, м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, 25 контролюється українською владою, чи було поновлено функціонування зазначеного територіального управління, чи було затверджено кошторис та чи було закладено кошти для виплати заробітних плат.

Вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

В силу вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані вжити передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребовування доказів з власної ініціативи, а в разі необхідності вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Підсумовуючи викладене, а також, враховуючи те, що приписами частини другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про неповне з'ясування судом апеляційної інстанції дійсних обставин справи та допущення порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування ухваленого рішень та направлення справи на новий розгляд.

Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи наведене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 341, п. 2 ч. 1 ст. 349, 353, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

.Касаційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа