Справа № 163/410/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 рокуЛьвів№ 876/5173/18

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Кухтея Р.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Сідельник Г.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 травня 2018 року у справі за його позовом до інспектора роти № 1 батальйону ТОР Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Денискіна Анатолія Валерійовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

суддя(і) у І інстанції Павлусь О.С.,

час ухвалення рішення 18 год. 35 хв.,

місце ухвалення рішення м. Любомль,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

6 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову серії АР № 438188 від 26 лютого 2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23 травня 2018 року у справі № 163/410/18 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи стверджується факт керування транспортним засобом позивачем, який не пред'явив (не мав при собі) для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, через що у діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

У апеляційній скарзі Позивач ОСОБА_2 просить зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не досліджено те, чи відповідач мав повноваження виносити постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача саме 26 лютого 2018 року. Окрім того, судом не досліджено наявність в діях позивача складу порушення Правил дорожнього руху (далі - ПДР) і правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП, а також дотримання вимог щодо порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 та частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як слідує із матеріалів справи, 26 лютого 2018 року інспектором роти № 1 батальйону ТОР Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Денискіним А.В. було винесено постанову серії АР № 438188 про накладення адміністративного стягнення за частиною 1 статті 126 КУпАП на ОСОБА_2 у виді штрафу у розмірі 425 грн. за те, що той 26 лютого 2018 року о 21 год. 15 хв. керуючи автомобілем марки «WV Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1, у порушення пунктів 21.11., п. 2.4 «а» ПДР перевозив дитину, зріст якої менше 145 см, на передньому сидінні без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, та не пред'явив посвідчення водія та талон про реєстрацію транспортного засобу.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об'єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

Поліцейський зобов'язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті (частина 2 статті 35 Закону України «Про національну поліцію»).

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Частиною 1 статті 31 цього Закону визначено, що поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1) перевірка документів особи; 2) опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд; 4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування.

Підпунктом «б» пункту 21.11 ПДР забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля - без використання зазначених спеціальних засобів; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда.

Відповідно до пункту 2.1 (п.п. а,б) Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху передбачено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно із частиною 1 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як слідує з долученого до матеріалів справи відеозапису нагрудного реєстратора патрульного поліцейського, підійшовши до автомобіля позивача, двигун якого в цей час працював, відповідач представився та повідомив, що мало місце адміністративне правопорушення, оскільки вказаним автомобілем перевозили дитину, зріст якої менше 145 см, на передньому сидінні без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки.

Дослідивши матеріали справи та з урахуванням покладеного частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України на суб'єкта владних повноважень обов'язку доказування правомірності свого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що вони не містять достатніх, допустимих та достовірних доказів, які б однозначно свідчили про перевезення позивачем дітей з порушення вимог підпункту «б» пункту 21.11 ПДР.

Разом із тим, наявним у справі відеозаписом з нагрудного реєстратора поліцейського підтверджується, що 26 лютого 2018 року ОСОБА_2 на вимогу поліцейського не було представлено посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що відповідно до відеозапису обставин прийняття оскаржуваної постанови від 26 лютого 2018 року позивач ОСОБА_2 фактично ухилявся від участі у розгляді адміністративної справи, відмовлявся давати пояснення та не заявляв будь-яких клопотань, наголошуючи на обізнаності із своїми правами з огляду на наявність відповідної освіти, відверто проявляючи неповагу до працівників поліції.

Таким чином, оскільки відповідно до оскаржуваної постанови від 26 березня 2018 року позивача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності саме за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, а саме за непред'явлення до перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документу на транспортний засіб, суд апеляційної інстанції вважає її такою, що прийнята відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо доводів апелянта про нез'ясування судом першої інстанції наявності у відповідача належних повноважень для ухвалення оскаржуваної постанови від 26 лютого 2018 року, то суд першої інстанції вважає їх безпідставними з огляду на наявність у оскаржуваному судовому рішенні посилань як на докази відрядження ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (а.с. 31), так і на приписи статей 222, 258 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 7 листопада 2015 року, якими підтверджуються відповідні повноваження інспектора Денискіна А.В.

У відповідності до приписів статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 272, 308, 311, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 травня 2018 року у справі № 163/410/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Р.В.Кухтей

Р.Б.Хобор

Постанова у повному обсязі складена 6 серпня 2018 року.