Справа № 804/8167/17
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2018 року Справа № 804/8167/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В.
за участі: секретаря судового засідання Максименко Е.М.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Овсяникової Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що спірне рішення про нарахування позивачу грошового зобов'язання з земельного податку є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на те, що позивач не є постійним користувачем або власником земельної ділянки, а отже не може бути платником земельного податку. Вказує, що є власником об'єкту нерухомого майна (будівель та споруд), але за позивачем не оформлені ані права користування, ані права власності на цю земельну ділянку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 р. відкрито провадження у справі.
Відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивач є землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до приписів ст.377 Цивільного кодексу України, як власник будівель та споруд, що розташовані за даною адресою.
У судове засідання з'явились представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.
Досліджуючи правомірність спірного податкового повідомлення-рішення та вирішуючи заявлений спір, суд виходить з наступного.
Відповідно пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).
Згідно із ст.269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Отже, платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі.
Позивач не є власником земельної ділянки, що не заперечувалось відповідачем.
Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно із ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
У відповідності до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 не передавалася позивачу, у встановленому законом порядку, в постійне користування. Такого права за позивачем не зареєстровано.
Крім того, як встановлено судом і не заперечувалось сторонами по справі, земельна ділянка за адресою м.АДРЕСА_1, загальною площею 0,5564 га, кадастровий номер НОМЕР_1, знаходиться в користуванні ОСОБА_4, відповідно до договору оренди земельної ділянки, укладеним 10.05.2006 року між ОСОБА_4 та Дніпропетровською міською радою, строком на 15 років.
Таким чином, позивача не можливо визнати землекористувачем для цілей визначення його обов'язку щодо сплати земельного податку.
Посилання відповідача на положення ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України, у спірному випадку, є безпідставним, оскільки вказані норми регулюють порядок набуття права користування земельною ділянкою у разі переходу до особи права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, що належить іншій особі.
Спірні правовідносини у цій справі не стосуються обов'язку позивача сплачувати земельний податок, у зв'язку з набуттям ним права користування земельної ділянкою внаслідок переходу права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, що належить іншій особі.
Так, за змістом статті 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК), частини першої та другої статті 120 ЗК, які діють на даний час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони грозміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на "будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК у поєднанні з нормою статті 125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року № 253цс16.
Також, відповідно до п. 15.1 ст.15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно із ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Статтею 270 Податкового кодексу зазначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Згідно із пунктом 286 статті 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (абз.1 п.287.1 ст.287 ПК України).
Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України унормовано, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Приміщення яке використовується позивачем у господарській діяльності розташоване за адресою АДРЕСА_1. В свою чергу земельна ділянка на якій розташоване приміщення використовується у підприємницькій діяльності.
Підпунктом 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 ПК встановлено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.
Отже, з наведеної норми встановлено, що єдиною підставою для сплати земельного податку платником єдиного податку, яким є позивач у відповідності до виданого свідоцтва, є невикористання такої земельної ділянки у господарській діяльності.
Враховуючи те, що нежиле приміщення нерозривно пов'язано із землею під цим приміщенням, то використання позивачем такого нежилого приміщення для провадження господарської діяльності вказує й про аналогічне використання земельної ділянки.
Відповідно до п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
З огляду на викладені обставини справи, суд приходить до висновку про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
В той же час згідно ч. 2 ст. 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З обставин адміністративної справи, встановлених судом, вбачається, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.
Суд зауважує, що в ході судового розгляду справи позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, в той час, як відповідач не довів правомірності прийнятого ним рішення.
Частиною першою статті 139 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до норм ст. 136 КАС України, у зв'язку із задоволенням позову, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровської області.
Керуючись, ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДФС у Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 3763 грн. 87 коп. (три тисячі сімсот шістдесят три гривні, вісімдесят сім копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 23 квітня 2018 року.

Суддя О.В. Врона