Справа № 826/11142/14
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

31 липня 2018 року

справа №826/11142/14

адміністративне провадження №К/9901/1938/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач)

суддів: Пасічник С. С., Юрченко В. П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року у складі колегії суддів Іщука І. О., Арсірія Р. О., Гарника К. Ю. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2014 року у складі колегії суддів Бабенка К.А., Кобаля М. І., Петрика І. Й. у справі № 826/11142/14 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Втормет Консалтінг» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Втормет Консалтінг» (далі - Товариство, заявник, позивач у справі) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку, відповідач у справі), в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати протиправними дії та скасувати відмову (яка оформлена листом від 10 липня 2014 року вих. № 4121-13/23424-07) в реєстрації зовнішньоекономічних контрактів від 24 червня 2014 року № 12-14; № 13-14; № 14-14; № 15-14; № 16-14, № 17-14, № 18-14 на експорт металобрухту, укладені між позивачем (продавець) та Компанією «KVV Development Ltd» (покупець), зобов'язати відповідача, у встановленому законом порядку та строки розглянути звернення Товариства щодо реєстрації зовнішньоекономічних контрактів від 24 червня 2014 року № 12-14; № 13-14; № 14-14; № 15-14; № 16-14; № 17-14; № 18-14 на експорт металобрухту, укладені між позивачем і Компанією «KVV Development Ltd» (покупець) і зареєструвати їх відповідно до вимог пункту 5 статті 12 Закону України «Про металобрухт», пунктів 4, 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року № 155.

19 серпня 2014 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2014 року, позовні вимоги задоволено частково, зобов'язано відповідача розглянути звернення позивача щодо реєстрації зовнішньоекономічних контрактів від 24 червня 2014 року № 12-14; № 13-14; № 14-14; № 15-14; № 16-14; № 17-14; № 18-14 на експорт металобрухту, укладені між Товариством з Компанією «KVV Development Ltd». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги у частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач за наслідком розгляду звернення позивача щодо реєстрації зовнішньоекономічних контрактів від 24 червня 2014 року № 12-14; № 13-14; № 14-14; № 15-14; № 16-14; № 17-14; № 18-14 діяв у спосіб, не передбачений чинним законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині, суд першої інстанції висновувався з обрання позивачем помилкового способу захисту. Рішення суду першої інстанції у цій частині позивачем не оскаржувалося і не було предметом апеляційного перегляду.

05 грудня 2014 року відповідач подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України. У касаційній скарзі відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме положень частини 1 статті 9, статті 13 Закону України «Про металобрухт» від 5 травня 1999 року № 619-XIV (надалі - Закон № 619-XIV)., пунктів 3, 6 Порядку реєстрації зовнішньоекономічних контрактів (договорів) на здійснення експортних операцій з металобрухтом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року № 155 (далі - Порядок № 155), статей 2, 159 Кодексу адміністративного судочинства України. Скаржник обґрунтовує правомірність своїх дій, просить скасувати оспорювані судові рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

08 грудня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження та витребувано з Окружного адміністративного суду м. Києва справу № 826/11142/14 (суддя Черпіцька Л. Т.).

05 січня 2018 року матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.

Відзив позивача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що позивач у справі є суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності і здійснює, серед іншого, операції з експорту чорних металів.

26 червня 2014 року Товариство звернулось до Мінекономрозвитку із заявою про реєстрацію зовнішньоекономічних контрактів за № 12-14; № 13-14; № 14-14; № 15-14; № 16-14; № 17-14; № 18-14 на експорт металобрухту, укладеними з Компанією «KVV Development Ltd» (покупець).

10 липня 2014 року відповідач Листом вих. № 4121-13/23424-07, надісланим на адресу позивача, повідомив, що Міністерство промислової політики України (далі - Мінпромполітики) не надало до Мінекономрозвитку затверджений розрахунковий баланс утворення та споживання металобрухту в Україні на 2014 рік, у зв'язку із чим питання щодо реєстрації зовнішньоекономічних контрактів будуть розглянуті після отримання належним чином затвердженого балансу на поточний рік від Мінпромполітики.

Касаційна скарга відповідача підлягає перегляду в межах доводів та вимог відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Безпідставність судових рішень в частині зобов'язання відповідача розглянути звернення позивача щодо реєстрації зовнішньоекономічних контрактів від 24 червня 2014 року обґрунтовується Мінекономрозвитку двома групами доводів - тим, що фактично лист, надісланий позивачу, не був відмовою у здійсненні реєстрації, та відсутністю можливості здійснити реєстрацію у зв'язку з ненаданням Мінпромполітики інформації щодо меж граничних обсягів експорту брухту на відповідний рік.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 619-XIV контракти (договори, угоди) на експорт металобрухту підлягають реєстрації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання положень частини 1 статті 9 Закону № 619-XIV постановою Кабінету Міністрів України затверджено Порядок № 155, пункти 2, 3 та 6 якого регламентують порядок здійснення реєстрації зовнішньоекономічних контрактів, перелік документів, подання яких є необхідним для її здійснення, та підстави для відмови у такій реєстрації.

Системний аналіз пунктів 4 та 8 цього Порядку дозволяє прийти до висновку, що за наслідком розгляду звернення суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності з документами, наданими за переліком, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, наділений обмеженим колом дискреційних повноважень - здійснити реєстрацію, оформлення та видачу карток реєстрації-обліку зовнішньоекономічного контракту (договору) або відмовити у реєстрації зовнішньоекономічного контракту (договору) шляхом направлення заявнику вмотивованого листа. При цьому підстави для відмови у здійсненні реєстрації, закріплені у пункту 6 Порядку № 155, мають вичерпний характер та розширювальному тлумаченню не підлягають.

Задовольняючи позов частково, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано висновувалися з того, що відповідачем обрано протиправний спосіб реалізації своїх владних управлінських функцій. Відсутність документів, подання яких не залежить від волі заявника, не визначено законодавцем як підстава для відмови у здійсненні реєстрації зовнішньоекономічного контракту (договору).

Посилання відповідача на те, що ним фактично не прийнято рішення про відмову, не обґрунтовує законність його дій, оскільки повідомлення позивача про неможливість здійснення реєстрації внаслідок відсутності документів, які має надати інший суб'єкт державної влади, є виходом за межі наданих дискреційних повноважень та не охоплюється дією пунктів 4 та 8 цього Порядку.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року).

В силу принципу пропорційності втручання в право особи безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном можливе лише за умови дотримання «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Верховний Суд зазначає, що неузгодженість дій органів державної влади або невиконання державними органами та їх посадовими особами своїх безпосередніх обов'язків не повинно тягти за собою покладення на суб'єкта господарювання надмірних обов'язків або інших несприятливих наслідків, як це мало місце у справі.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2014 року у справі № 826/11142/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: С.С.Пасічник

В.П.Юрченко