Справа № 815/6291/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/6291/17

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просив:

- скасувати рішення №5/3-313874 від 08.11.2017 року «Про скасування громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну»;

- зобов'язати здійснити обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 12.12.2008 року, у зв'язку із досягненням 25-річного віку.

В обґрунтування позову зазначено, що скасування дозволу на імміграцію є формальним і не містить інформації щодо конкретних обставин, визначених в ст.12 Закону України «Про імміграцію», за яких його може бути скасовано. Крім того, позивач акцентує увагу на тому, що суб'єктом владних повноважень, при прийнятті спірного рішення, не було прийнято до уваги наявність у нього на утриманні неповнолітніх дітей 2012 та 2014 років народження, які народились і проживають в Україні, що є порушенням прав дітей на проживання разом з батьками.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року позов задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених пунктами 1-6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», однак, у спірному рішенні, відповідачем не наведено приписів наведеного Закону, якими передбачено скасування дозволу на імміграцію позивача. Суд поділив правову позиція позивача, про неможливість розлучення батьків з неповнолітніми дітьми, оскільки право батьків і дітей бути поряд з однин з одним становить основоположну складову сімейного життя.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову. Головним доводом апеляційної скарги є те, що законодавчо визначених підстав для отримання позивачем у грудні 2008 року дозволу на імміграцію в Україну та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні не існувало, оскільки останній, не відповідав критеріям, встановлених п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляції та про правильність висновків суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 від 28.12.2007 року. У 1999 році позивач прибув на територію України.

03.11.2008 року ОСОБА_3 звернувся до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Одеській області (далі - ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області) із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.54). У даній заяві позивач зазначив, що бажає проживати разом зі своїм батьком, який мешкає в м. Одесі та має статус іммігранта. До даної заяви було надано наступні документи:

- копія національного паспорту громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму НОМЕР_2 від 28.12.2007 року (а.с.55);

- копія дублікату свідоцтва про народження, видане 08.12.2007 року народним комітетом мікрорайону Там Тхань, Ву Бан, провінція Нам Дінь (а.с.56);

- копія посвідки на постійне проживання в Україні батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57).

01.12.2008 року посадова особа ВГІРФО УМВС України в Одеській області, розглядаючи вказану заяву та спираючись на положення п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», склала висновок, який в подальшому був затверджений начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, про наявність права ОСОБА_3 на отримання дозволу на імміграцію (а.с.61).

Цього ж дня ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надано ОСОБА_3 дозвіл на імміграцію в Україну строком до 02.12.2009 року (а.с.62).

12.12.2008 року ОСОБА_3 отримано посвідку на постійне проживання НОМЕР_1, з терміном дії - безстроково (а.с.67).

06.09.2017 року ОСОБА_3, у зв'язку із досягненням 25-річного віку, звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про обмін посвідки (а.с.65-66).

У ході розгляду даної заяви начальником відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області була проведена додаткова перевірка законності документування заявника посвідкою на постійне проживання в Україні , у 2008 році.

За результатами проведеної перевірки складено висновок від 08.11.2017 року про скасування рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 01.12.2008 року, яким наданий дозвіл на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню, посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 від 12.12.2008 року (а.с.75-76).

08.11.2017 року, на підставі даного висновку, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення №5/3313874 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», видане громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, на підставі пунктів 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с.9).

Аналіз фактичних обставин справи та відповідних норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІII (далі - Закон №2491) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Частина 1 статті 4 Закону №2491 передбачає, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п. 6 ч. 2 статті 4 Закону №2491 квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 12 цього Закону передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).

Відповідно до п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку передбачено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення від 08.11.2017 року №5/3-313874 про скасування позивачу дозволу на імміграцію було прийнято на підставі пунктів 1, 6 частини 1 статті 12 Закону №2491.

У свою чергу, пункт 6 даної статті є відсилочним, тобто, при посиланні на нього має бути зазначена також норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію. Однак, у ході розгляду даної справи суб'єктом владних повноважень не було доведено наявність підстав, які б були підставами для застосування п.6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Приписи п.1 ч.1 ст. 12 Закону №2491 свідчать про те, що дозвіл на імміграцію може бути скасований, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Апелянт, обґрунтовуючи правомірність своїх рішень говорить про те, що у позивача не було права отримувати дозвіл на і міграцію, оскільки п.6 ч.2 ст. 4 Закону №2491 надає право його отримати тільки - батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. З огляду на те, що позивач не перебував у жодному статусі, наведеному вище, були відсутні підстави у 2008 році на отримання відповідного дозволу.

Колегія суддів оцінюючи вказаний довід вважає, що скасування через 9 років органом державної влади, раніше прийнятого ним рішення суперечить принципу «належного урядування», що закріплений в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні «Рисовський проти України».

Так, у пункті 71 даного рішення ЄСПЛ закріплено, що потреба держави виправити допущену в минулому «помилку», не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З викладеного слід зробити висновок, що тягар вкрай негативних наслідків, який наступив через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, не можна перекладати на особу (позивача у справі).

Також, на спростування доводів апелянта слід звернути увагу на те, що останнім не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває у шлюбі, має двох неповнолітніх дітей, що народилися в Україні (2012 та 2014 років народження).

У справі «Савіни проти України» ЄСПЛ зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати в цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, яка встановлює право на повагу до приватного та сімейного життя.

У справі «Ньяоре проти Франції» Суд підкреслив, що національні органи повинні врахувати, що розірвання сімейних зв'язків, означає позбавлення дитини її коріння, а це не може виправдати лише за виняткових обставин.

Резюмуючи викладені аргументи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві та ухвалено з порушення принципу верховенства права.

Відповідно до вимог ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський

Повне судове рішення складено 31.07.2018 року.