Справа № 753/12537/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2018 року

Київ

справа №753/12537/16-а

адміністративне провадження №К/9901/21446/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 у складі колегії суддів: Чаку Є.В., Файдюка В.В., Коротких А.Ю. у справі №753/12537/16-а за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов'язати відповідача здійснити призначення пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 у редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 з 09.06.2016, виходячи з розрахунку 68 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження її максимального розміру та забезпечити її виплату.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року постанову Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсій відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 09.06.2016, виходячи з розрахунку 68 % від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи та провести відповідні виплати.

В касаційній скарзі Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення по справі, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначив, що судом апеляційної інстанції не було в повному обсязі досліджено той факт, що Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII втратив чинність, окрім окремих положень в редакції від 15.07.2015, а саме: частин 3, 4, 6, 11 ст. 50-1, внаслідок цього неправомірно застосовано вимоги нечинного законодавства. Крім того вказує, що у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії за вислугою років стаж роботи на прокурорських посадах навіть згідно норм ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII.

Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.

Касаційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У ході розгляду справи судами встановлено, що позивач, станом на дату звернення до суду з даним позовом, відповідно до записів у її трудовій книжці, працювала на посаді прокурора відділу роботи з кадрами центрального апарату управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

09.06.2016 позивач звернулася до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач листом № 322/14 від 17.06.2016 повідомив позивача про те, що їй відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VII, з 01.06.2015 скасовано норму щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Позивач, не погоджуючись з такою відмовою відповідача, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що стаж позивача станом на 09.06.2016 становить 21 рік 0 місяців 03 дні, тобто менше ніж 22 роки 6 місяців, тому у ОСОБА_2 недостатньо стажу на день звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років, згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач набула право виходу на пенсію, згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», після набуття нею стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку. Крім того судом вказано, що ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача за призначенням пенсії, набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі по тексту - Закон №1697-VII).

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Судами встановлено, що на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії стаж роботи ОСОБА_2 є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII.

Колегія суддів не погоджується з покликанням суду апеляційної інстанції про наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ у зв'язку з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час призначення позивача на роботу, а стаття ст. 86 Закону № 1697-VII не може застосовуватись до позивача, оскільки звужує її права в розумінні Конституції України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001р. (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставинами, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 1 жовтня 2011 року, не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається суд апеляційної інстанції, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі № 33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Щодо посилань позивача на те, що вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що покликання суду апеляційної інстанції на те, що позивач набула право виходу на пенсію згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» не ґрунтується на нормах матеріального права, у зв'язку з чим постановлене ним рішення підлягає скасуванню.

Крім того, на думку колегії судів також підлягає до скасування і рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших мотивів, оскільки суд, як на підставу для відмови в позові, покликався на норму права, яка втратила чинність на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 3 ст. 351 КАС України).

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду