Справа № 826/9999/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2018 року № 826/9999/14

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства земельних ресурсів України, Державного агентства земельних ресурсів України Відділу Держземагентства в Ставищенському районі Київської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом до Державного агентства земельних ресурсів України (далі - Відповідач 1), Державного агентства земельних ресурсів України Відділу Держземагентства в Ставищенському районі Київської області (далі - Відповідач 2), в якому просила:

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства України у Ставищенському районі Київської області з 26 травня 2014 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014 року до дня винесення судом рішення.

- рішення в частині поновлення на роботі піддати негайному виконанню, зобов'язавши керівника видати про це відповідний наказ на підставі рішення суду.

В обґрунтування позову зазначила, що з 05 грудня 2013 року позивач працювала на посаді заступника начальника земельних відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства України у Ставищенському районі Київської області та мала статус державного службовця.

З 18 березня до 23 травня 2014 року включно, як зазначено у позові, позивач перебувала на лікарняному та була звільнена від роботи на підставі листків непрацездатності, після надання яких до бухгалтерії Відділу остання частково отримала оплату за ними.

У відповідності до листка непрацездатності позивач повинна була приступити до роботи 24 травня 2014 року, однак, оскільки 24 та 25 травня 2014 року припадали на вихідні дні, до роботи позивач приступила 26.05.2014 року.

Також, позивач зазначила, що 26.05.2014 року, начальник Відділу ОСОБА_2 запропонував їй ознайомитися з копіями двох наказів, а саме наказом першого заступника голови Держземагентства від 19.03.014 року за №84кт/а про звільнення позивача з займаної посади та з копією наказу начальника Головного управління Держземагентства України у Київській області за №34-к від 19.03.2014 року про оголошення позивачу вищевказаного наказу, а також запропонував отримати трудову книжку.

Крім того, позивач також вказує й на те, що вона відмовилася від отримання своєї трудової книжки, оскільки трудова книжка була надана їй з порушенням правил ст. 47 КЗпП України, також позивач відмовилася від ознайомлення з копіями наказів.

26 та 27 травня 2014 року, як зазначено у позові, позивач перебувала на робочому місці.

В подальшому, з відповіді Головного державного інспектора праці від 05.05.2014 року позивачу стало відомо, що станом на день проведення ним перевірки у Відділі вказаних йому обставин щодо звільнення позивача, у її особовій справі відсутній наказ про звільнення.

Позивач не погоджується зі своїм звільненням, вважає звільнення незаконним з тих підстав, що сам наказ про звільнення з займаної посади виданий неналежною посадовою особою.

03 червня 2014 року позивач поштовим зв'язком отримала трудову книжку та дві копії наказів.

У трудовій книжці, як вказує позивач, під записом №23 стоїть підпис начальника Відділу ОСОБА_2 та в цьому записі зазначено, що 26.05.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства України у Ставищенському районі Київської області за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, позивач зазначає, що у строк до 19.03.2014 року - дня видачі наказу про її звільнення - угоди про таку дату звільнення між нею та відповідачем укладено не було, як і не було укладено і самої угоди.

Також, позивач вказує на те, що заява про звільнення за згодою сторін була написана під тиском начальника Відділу 17.01.2014 року.

На думку позивача, її звільнення з займаної посади є незаконним та вона має бути поновлена на посаді у відповідності до вимог ч.ч. 1,2, 5 ст. 235 КЗпП України з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також, позивач вказує, що рішення про її поновлення на роботі має бути піддане негайному виконанню.

Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.08.2014 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.08.2014 року скасована, постановлено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Держземагентства України, Відділу Держземагентства у Ставищенському районі Київської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Скасовано наказ №84-кт/а від 19.03.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Відділу - завідуюча сектором державного земельного кадастру Відділу Держземагентства у Ставищенському районі Київської області за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу - завідуюча сектором державного земельного кадастру Відділу Держземагентства у Ставищенському Київської області з 26.05.2014 року.

Стягнуто з Держземагентства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 18633,15 грн. за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014 року по 11.12.2014 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2015 року касаційна скарга Державного агентства земельних ресурсів України задоволена частково, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.08.2014 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014 року скасовані, а справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2016 року вказана адміністративна справа прийнята до свого провадження суддею Качуром І.А. та призначена до в судовому засіданні.

Представник відповідача 1 під час розгляду справи позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову.

Позивач та її представник до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином, на адресу суду надійшла заява представника позивача з проханням розглянути справу за його відсутністю та за відсутністю позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 2 до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, у судовому засіданні судом встановлено, що позивачем пред'явлено позовні вимоги, які згідно ч. 6 ст. 12 КАС України належить до справ незначної складності та у відповідності до ч. 1 ст. 257 КАС України підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Враховуючи зазначені обставини, судом у судовому засіданні було ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши пояснення представника відповідача 1, дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У відповідності до ч. 3 ст. 3КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи по суті.

Таким чином, при розгляді справи застосуванню підлягає законодавство, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 05 грудня 2013 року працювала в Держземагентстві України на посаді заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства України у Ставищенському районі Київської області.

У період з 20 січня по 22 січня 2014 року відповідно до наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 17 січня 2014 року № 3 про створення комісії для проведення перевірки діяльності Відділу Держземагенства у Ставищенському районі Київської області, комісією проведено перевірку діяльності вказаного Відділу та підготовлено довідку про комплексну перевірку.

За результатами перевірки, роботу Відділу Держземагенства у Ставищенському районі Київської області визнано незадовільною, та зазначено про необхідність вжиття заходів щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема, заступника начальника Відділу ОСОБА_1

Після проведення перевірки, начальник Відділу Держземагенства у Ставищенському районі Київської області запропонував їй звільнитись за угодою сторін для уникнення дисциплінарної відповідальності.

ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, яка була погоджена з відповідачами 13 березня 2014 року.

На підставі заяви позивача та подання голови управління Держземагентсва у Київській області від 14 березня 2014 року № 21-10-0.9-1703/2-14 Першим заступником голови Держземагенства України прийнято 19 березня 2014 року наказ № 84-кт/а про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства у Ставищенському районі Київської області за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Крім того, 19.03.2014 року начальником Головного управління Держземагенства у Київській області підписано наказ № 34 "про звільнення ОСОБА_1.", яким оголошується наказ від 19 березня 2014 року наказ № 84-кт/а "про звільнення ОСОБА_1." та датою звільнення з посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства у Ставищенському районі Київської області за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України вважати перший день виходу з лікарняного.

Також, судом встановлено, що з 18 березня 2014 року до 23 травня 2014 року включно позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності, наявним в матеріалах справи.

27 березня 2014 року позивач звернулася до відповідача із заявою від 18 березня 2014 року про відкликання заяви про її звільнення. Заява зареєстрована Державним агентством земельних ресурсів України за вх.. №23-6745/0/1-14 від 27.03.2014 року.

За результатами розгляду заяви позивача про відкликання заяви про її звільнення листом від 02 квітня 2014 року № 31-28-0.15-3637/2-14 Держземагенство України повідомило позивача про задоволення її заяви про звільнення.

26 травня 2014 року, одразу після виходу ОСОБА_1 з лікарняного їй було запропоновано ознайомитись із зазначеними наказами та отримати трудову книжку.

При цьому, суд не приймає до уваги пояснень позивача щодо написання заяви під тиском керівника відділу ОСОБА_2, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено вчинення відносно останньої цих протиправних дій з боку керівника відділу, також матеріали справи не містять звернень ОСОБА_1 до відповідних органів з цього приводу.

Крім того, суд звертає увагу, що лише після фактичного звільнення позивач зверталась зі скаргами до Держземагентсва України та до Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області.

У відповідності до листка непрацездатності серії АГО № 728109 позивач повинна була приступити до роботи з 24 травня 2014 року, оскільки 24 та 25 травня 2014 року були вихідними, то до роботи позивач приступила 26 травня 2014 року.

Того ж дня начальник відділу ОСОБА_2 запропонував їй ознайомитися з копіями двох наказів, а саме: з наказом Першого заступника голови Держземагенства України від 19 березня 2014 року № 84- кт/а про звільнення з займаної посади, та з наказом начальника Головного управління Держземагенства у Київській області від 19 березня 2014 року № 34- к про оголошення наказу Держземагенства України від 19 березня 2014 року № 84 кт/а, та запропоновано отримати трудову книжку.

З вказаними наказами позивач ознайомилася, однак відмовилася від проставлення підпису, отримати належним чином оформлену трудову книжку також відмовилася, про що працівниками Головного управління Держземагенства у Київській області складено акт від 26 травня 2014 року № 01-15/207-343.

У відповідності до Положення голова Держземагентства України має двох заступників, у тому числі одного першого.

Під час розгляду справи було встановлено, на час видання наказу Держемагенства України від 19 березня 2014 року № 84-кт/а про звільнення ОСОБА_1 з посади голова Держемагенства України перебував на лікарняному. Відповідно до розподілу обов'язків між головою, першим заступником у разі відсутності голови Держземагенства України його обов'язки виконує перший заступник голови Держземагенства України.

Оскільки, голова Держемагенства України перебував у відпустці, колегія суддів вважає, що наказ від 19 березня 2014 року № 84- кт/а підписаний уповноваженою особою.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, суд приходить до висновку про наступне:

Відповідно до Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 445/2011, Держземагентство України є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Держземагентство України очолює голова, якого призначає на посаду за поданням Прем'єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра, та звільняє з посади Президент України.

Відповідно до підпункту 10 пункту 11 Положення голова Держземагенства України призначає на посади за погодженням із Міністром та головами відповідних місцевих державних адміністрацій, звільняє з посад керівників територіальних органів Держземагентства України, призначає на посади за погодженням із Міністром, звільняє з посад заступників керівників територіальних органів Держземагентства України.

Згідно з Типовим положенням про Головне управління Держземагенства в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, пропозиції щодо звільнення з посад керівників територіальних органів Держземагентства нижчого рівня в межах області вносить голові Держземагентства України начальник Головного управління Держземагентства в області.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Під час розгляду справи було встановлено, що станом на 13 березня 2014 року між Відповідачем та ОСОБА_1 існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідної заяви позивача, погодженої з роботодавцем у встановленому законом порядку.

Суд звертає увагу також на той факт, що станом на момент видачі наказу № 84-кт/а від 19.03.2014 року Державним агентством земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1.» позивач не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача та її представника в тій частині, що ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади заступника начальника Відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагентства України у Ставищенському районі Київської області незаконно з посиланням на той факт, що позивачем було відкликано заяву про звільнення за згодою сторін, оскільки як вже зазначалося та підтверджується матеріалами справи на момент видачі наказу про звільнення (19 березня 2014 року) у ОСОБА_1 було волевиявлення на припинення трудового договору.

З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, враховуючи той факт, що позивачем власноруч написано заяву про звільнення за угодою сторін, яка була прийнята роботодавцем, за відсутністю належних та допустимих доказів щодо примусу при написанні цієї заяви, а також те, що станом на момент видачі наказу № 84-кт/а від 19.03.2014 року Державним агентством земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1.» позивач не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Крім того, частиною 5 статті 122 КАСУ передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення від 19 березня 2014 року позивач ознайомлена 26 травня 2014 року, копію наказу про звільнення та трудову книжку, як зазначає позивач, вона отримала 03.06.2014 року поштовим відправленням, а до суду за захистом порушеного права звернулась 11 липня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

При цьому, до позовної заяви позивач додала заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій обґрунтувала поважність причин пропуску строку, а саме позивачем було зазначено, що вона, після отримання трудової книжки та двох копій наказів, вважаючи свої права порушеними, помилково звернулася за захистом прав до Ставищенського районного суду Київської області.

З цього приводу позивачем було надано належним чином завірені копії ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 27.06.2014 року у справі №378/580/14-ц про відмову у відкритті провадження у справі та копію ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 07.07.2014 року у справі №378/630/14-ц про повернення позовної заяви у зв'язку з порушенням правил підсудності.

Зі змісту вказаних ухвал суду вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосувалися поновлення її на роботі на посаді заступника начальника відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру відділу Держземагентства України у Святошинському районі Київської області з 26.05.2014 року та стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 26.05.2014 року до дня винесення рішення судом.

Наведене свідчить про те, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва з вказаним позовом з поважних причин, тому позовні вимоги були розглянуті судом по суті з ухваленням остаточного судового рішення.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Суддя І.А. Качур