Справа № 802/1309/18-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 липня 2018 р. Справа № 802/1309/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Томчука А.В,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушніренко О.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Тиховського М.О.,

третьої особи: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про: визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-15213/15-17 від 11.12.2017 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що протягом 2016 року він неодноразово звертався до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га. Однак, відповідач постійно відмовляв йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, посилаючись на різні причини. Проте, на підставі наказу головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-15213/15-17 від 11.12.2017 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства. Вважаючи даний наказ протиправним, позивач звернувся до суду із вимогою його скасувати.

Ухвалою суду від 14.05.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

30.05.2018 року до суду від головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надійшов відзив, де зазначено, що до клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га були додані графічні матеріали, в яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Якщо вказане викопіювання співставити з викопіюванням ОСОБА_4 то видно, що це різні земельні ділянки. Як наслідок відповідач вважає, що в даному випадку законних підстав для скасування наказу Головного управління не має, оскільки наказ №2-15213/15-17 від 11.12.2017 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_4 був виданий відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст. 118 Земельного кодексу України.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлений позов та просили його задовольнити.

Представник відповідача та третя особа в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в липні 2016 року позивач звернувся до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га, додавши до клопотання необхідні документи.

Листом головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 29.07.2016 року №Л-11928/0-3906/6-16 відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що вказана земельна ділянка розміщена на сіножатях, які мають використовуватись для сінокосіння. Таким чином місце розташування об'єкта не відповідає вимогам закону та техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель.

З аналогічними клопотаннями до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в липні 2016 року також звернулись мати позивача - ОСОБА_5 та донька позивача - ОСОБА_6 Однак, головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області 29.07.2016 їм також було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з тих же підстав.

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення тієї ж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га.

Листом від 18.11.2016 року №Л-18659/0-5301/6-16 головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, зазначивши, що вказана земельна ділянка площею 2,0 га відноситься до земель водного фонду, розпорядження якими не відноситься до повноважень центральних органів виконавчої влади з питань земельних відносин.

З аналогічними клопотаннями до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в листопаді 2016 року повторно також звернулись мати позивача - ОСОБА_5 та донька позивача - ОСОБА_6 Однак, головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області 18.11.2016 року їм також було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з тих же підстав.

13.03.2018 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з заявою про оскарження відмови у виділенні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га.

Листом № Л-12/0-428/6-18 від 23.03.2018 року головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомлено позивача, що вказана земельна ділянка, орієнтовною площею 2,0 га, відноситься до земель водного фонду. У зв'язку з чим, ОСОБА_1 запропоновано звернутись з даного приводу до органу виконавчої влади, уповноваженого на розпорядження земельними ділянками водного фонду у відповідності до наданих повноважень згідно вимог ст. 122 Земельного кодексу України.

Проте, 11.12.2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області протиправно видано наказ № 2-15213/15-17 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", згідно якого ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Вважаючи даний наказ протиправним, позивач звернувся до суду із вимогою його скасувати.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Так, частинами 1, 2 пункту "а" частини 3 ст. 22 Земельного кодексу України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі частинами 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з підпунктів 31, 50 пункту 4 зазначеного Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; погоджує в межах повноважень, передбачених законом, документацію із землеустрою.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка належать до категорії земель сільськогосподарського призначення, саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відноситься розгляд питання про розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення.

Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року №333, чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, зокрема і форма прийнятих відповідних рішень.

За правилами п. 8 цього ж Положення Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Листи як рішення відповідача з приводу відмови в наданні дозволу діючим законодавством України не передбачено.

Також, відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або надати відмову у наданні такого дозволу.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (пункт б частини 1 ст. 121 Земельного кодексу України).

Згідно абзацу 1 частини 3 ст. 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом із цим, оцінюючи позицію відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га. та надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність тієї ж земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає про наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них.

Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи, мають обмежуватися лише законом. Мова йде про публічну владу в цілому. Саме тому, обмеження дискреційної влади як складової верховенства права і правової держави вимагає, насамперед того, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Отже "на підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, встановлених законами.

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Так, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га, проте відповідач щоразу надавав відповіді із різними підставами відмови, серед, яких є те, що дана земельна ділянка відноситься до земель одного фонду.

Крім того, судом встановлено, що головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Лаврівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, орієнтованим розміром 2,0 га, проте надав ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність на цю ж земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

В той же час, видаючи оскаржуваний наказ в грудні 2017 року, відповідач не врахував, що спірна земельна ділянка, згідно викопіювання з оновлення планово-картографічного матеріалу, є заболочені сіножаті, в той же час у березні 2018 року відповідач відмовляє ОСОБА_1, оскільки вказана земельна ділянка є землями водного фонду.

Отже, головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області діяло суб'єктивно та упереджено, а саме надаючи дозвіл на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_4, відмовило ОСОБА_1, хоча позивач та третя особа мали перебувати у рівних умовах.

Принцип рівності перед законом є беззаперечним юридичним стандартом, який закріплено у ст. 7 Загальної декларації прав людини і у ст. 24 Конституції України.

Рівність перед законом вимагає застосування права без винятків для будь-кого, незважаючи на особистість: унаслідок нормування прав кожний наділений рівною мірою правами й обов'язками, а державній владі заборонено використовувати чинне право в інтересах чи на шкоду окремій особі. Крім того, відповідно до цього принципу всі особи мають право на рівний захист за законом.

Щодо тверджень відповідача, що право позивача не порушено, оскільки наказ видано щодо іншої земельної ділянки, суд вважає його помилковим, оскільки з викопіювання із земель землекористування Лаврівської сільської ради (а.с.13, 95) видно, що ОСОБА_1 претендував на земельну ділянку по якій видано відповідачем оскаржуваний наказ.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень, порушив принципи верховенства права та рівності перед законом, на яких базуються вимоги Конституції України та права людини в цілому.

Відповідно до частин першої - другої ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень та докази, надані позивачами, суд доходить висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому, на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в даній адміністративній справі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-15213/15-17 від 11.12.2017 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1)

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м.Вінниця, 21027, )

ОСОБА_4 (АДРЕСА_2)

Повний текст рішення виготовлений 26.07.2018 року

Суддя Томчук Андрій Валерійович