Справа № 826/15078/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу народного депутата України ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом народного депутата України ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови від 23 серпня 2017 року № 638, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Народний депутат України ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, у якому просив:

визнати протиправною та незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України. Яка полягає у не вчиненні дій для виконання норм Прикінцевих положень Закону України від 09 лютого 2012 року № 4381-VI «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців», які зобов'язували Кабінет Міністрів України «привести свої нормативно-правові акти у відповідність з цим Законом» та «забезпечити прийняття нормативно-правових актів, що випливають з цього Закону»;

визнати протиправною, незаконною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України»;

зобов'язати відповідача вжити заходів щодо виконання норм статей 1-2 і 10-2 Закону України «Про закордонних українців» щодо функціонування центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями як відповідального за реалізацію державної політики України у сфері співпраці із закордонними українцями на базі визначених Законом основних засад співпраці із закордонними українцями.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09 лютого 2012 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців», яким Закон України «Про закордонних українців» доповнено статтями 1-2 та 10-2, якими передбачається, що реалізацію державної політики у сфері співпраці із закордонними українцями здійснює центральний орган виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями та визначені його повноваження.

Згідно Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців» Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону був зобов'язаний привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону. Станом на дату подання позову Кабінет Міністрів України не вжив відповідних заходів. Натомість постанова Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України» не спрямована на імплементацію прийнятих Верховною Радою України змін до Закону.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням народний депутат України ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд помилково та необґрунтовано дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України прийняв оскаржувану постанову в чинній редакції без повного відтворення положень статті 10-2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців» виключно з метою уникнення дублювання та повторюваності змісту наявних функцій Міністерства закордонних справ України. В письмових поясненнях, поданих ним до справи, зазначено, що аналіз оскаржуваної постанови свідчить про покладення лише частини повноважень на Міністерство закордонних справ України. Так, оскаржувана постанова покладає на МЗС лише 5 пунктів повноважень, тоді як згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців» перелік повноважень Центрального органу виконавчої влади містить 11 пунктів.

27 липня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України, у якому зазначається, що після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України» Міністерство закордонних справ України має правові повноваження та організаційно-фінансові можливості для реалізації повноважень центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що 9 лютого 2012 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців», згідно яких Закон України «Про закордонних українців», зокрема, доповнено статтями 1-2 та 10-2, якими передбачається, що реалізацію державної політики України у сфері співпраці із закордонними українцями здійснює центральний орган виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями та визначені його повноваження.

Згідно з Розділом II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців» Кабінет Міністрів України був зобов'язаний «привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом» та «забезпечити прийняття нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону».

Станом на дату подання позовної заяви Кабінет Міністрів України не вжив заходів для виконання прийнятих Верховною Радою України змін до Закону, зокрема не утворив передбачений ними центральний орган виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями та не привів свої нормативно-правові акти в повній мірі у відповідність із змінами до законодавства.

Позивач звернувся з депутатським запитом 207/03-166 до Кабінету Міністрів України щодо невиконання Кабінетом Міністрів України деяких положень Закону України «Про закордонних українців» в частині передбаченого законодавством утворення та діяльності центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями для реалізації державної політики у відповідній сфері. Зазначений запит був оголошений на засіданні Верховної Ради України 13 травня 2016 року.

У листі Міністерства юстиції України від 10 червня 2016 року № 20510/5869-0-4-16/7, який надійшов позивачу як відповідь на вищевказаний депутатський запит, зазначалося, що «положення статей 1-2 та 10-2 Закону України «Про закордонних українців» ... можуть бути реалізовані Кабінетом Міністрів України ... діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади, тобто або шляхом утворення окремого центрального органу виконавчої влади, або через покладення функцій щодо реалізації політики у відповідній сфері на існуючі центральні органи виконавчої влади».

З огляду на зазначену відповідь Міністерства юстиції України позивач повторно звернувся з депутатським зверненням №207/03-293 від 9 грудня 2016 року до Прем'єр-міністра України щодо необхідності виконання та повної імплементації Кабінетом Міністрів України положень Закону України «Про закордонних українців» з пропозицією компромісного варіанту розв'язання цього питання.

У вказаному депутатському зверненні зазначено, що з огляду на нинішні бюджетні обмеження прийнятним компромісним варіантом розв'язання цього питання на даному етапі, висловленим Міністерством юстиції України, могло б стати рішення Кабінету Міністрів України про покладення функції «центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями» з усіма визначеними вказаним Законом повноваженнями на існуючий центральний орган виконавчої влади з внесенням відповідних змін в Положення про нього та забезпеченням належної організаційно-структурної підтримки та фінансування, а також введення посади профільного заступника керівника у центральному органі виконавчої влади, на який буде покладено таку функцію.

Міністерство юстиції України, розглянувши повторне депутатське звернення позивача разом з Міністерством закордонних справ України, Міністерством фінансів України і Міністерством культури України підтримало запропонований варіант імплементації Кабінетом Міністрів України Закону України «Про закордонних українців».

Так, у відповіді Міністерства юстиції №46588/13687-0-4-16/7.1 від 27 грудня 2017 року зазначено, що з огляду на необхідність створення інституції, в цілому відповідальної за реалізацію державної політики у сфері співпраці із закордонними українцями, Міністерство закордонних справ України, а також Міністерство культури України підтримують пропозицію щодо покладення повноважень центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями, про який йдеться у Законі України «Про закордонних українців», на Міністерство закордонних справ України.

У зв'язку з чим, Міністерство юстиції України поінформувало Кабінет Міністрів України про необхідність здійснення організаційних заходів щодо підготовки відповідного проекту рішення Уряду.

23 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України була ухвалена Постанова № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України» (далі - Постанова № 638), яка, на думку позивача, взагалі не спрямована на імплементацію прийнятих Верховною Радою України змін до Закону України «Про закордонних українців», зокрема на приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із змінами до цього Закону та забезпечення прийняття нормативно-правових актів, що випливають із них.

Таким чином, позивач вважаючи, що Кабінет Міністрів України порушує законність в частині не виконання положень Закону України «Про закордонних українців» та незаконної і неконституційної ревізії норм чинного законодавства в Постанові № 638, звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних доказів, які б свідчили б про неправомірну бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка унеможливлює імплементацію Закону України «Про закордонних українців». Також, позивач помилково дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України лише частково поклав функції вищевказаного центрального органу виконавчої влади на третю особу, адже Міністерство закордонних справ, відповідно до положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 281 «Про затвердження Положення про Міністерство закордонних справ України» має, можливість реалізувати всі повноваження, передбачені статтею 10-2 Закону України «Про закордонних українців».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10-2 Закону України від 9 лютого 2012 року № 4381-VI «Про внесення змін до Закону України «Про правовий статус закордонних українців» до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями належать:

1) забезпечення реалізації державної політики у сфері співпраці із закордонними українцями;

2) здійснення координації заходів, що проводяться центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування щодо забезпечення співпраці із закордонними українцями;

3) розроблення та внесення пропозицій щодо вдосконалення правового регулювання питань співпраці із закордонними українцями;

4) надання громадським організаціям (осередкам) закордонних українців організаційної, методичної, технічної та іншої допомоги в їх діяльності;

5) розроблення спільно з іншими заінтересованими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державної цільової програми співпраці із закордонними українцями;

6) участь у підготовці та укладенні міжнародних договорів України щодо забезпечення прав закордонних українців, створення сприятливих умов та можливостей для задоволення їх соціальних, культурно-освітніх, мовних, інформаційних та інших потреб;

7) участь у роботі змішаних міжурядових комісій з питань національних меншин;

8) співпраця з державними органами іноземних держав, до компетенції яких належить питання національних меншин;

9) взаємодія з міжнародними організаціями, що проводять моніторинг дотримання прав осіб, які належать до національних меншин;

10) моніторинг забезпечення прав закордонних українців, пов'язаних із збереженням і розвитком їх етнічної, культурної та мовної ідентичності;

11) надання фінансової підтримки для виконання заходів, що здійснюються громадськими організаціями закордонних українців, зокрема форумів, конгресів, конференцій, семінарів за участю закордонних українців в Україні та за кордоном.

Кабінет Міністрів України на виконання цієї статті Закону прийняв постанову від 23 серпня 2017 року № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України».

Зокрема, зміни що вносяться до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України

1. Підпункт 20 викладено в такій редакції:

"20) розробляє та вносить пропозиції щодо вдосконалення правового регулювання питань співпраці із закордонними українцями, забезпечення прав закордонних українців, створення сприятливих умов та можливостей для задоволення їх соціальних, культурно-освітніх, мовних, інформаційних та інших потреб;".

2. Доповнено пункт підпунктами 20-1 - 20-5 такого змісту:

"20-1) координує заходи, що проводяться центральними органами виконавчої влади щодо забезпечення співпраці із закордонними українцями;

20-2) надає громадським організаціям (осередкам) закордонних українців організаційну, методичну, технічну та іншу допомогу в їх діяльності;

20-3) бере участь у роботі змішаних міжурядових комісій з питань національних меншин;

20-4) забезпечує здійснення заходів, які фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, щодо забезпечення підтримки зв'язків з українцями, які проживають за межами України;

20-5) забезпечує функціонування Національної комісії з питань закордонних українців;".

Інші функції МЗС стосовно закордонних українців визначені в підпункті 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 2016 року № 281 «Про затвердження Положення про Міністерство закордонних справ України», відповідно до якого основними завданнями МЗС є забезпечення розвитку зв'язків із закордонними українцями та їх громадськими об'єднаннями, координація заходів, що здійснюються органами виконавчої влади з метою розвитку таких зв'язків.

Тобто, наведена норма здебільшого дублює функції центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями - МЗС, тому доводи апеляційної скарги в частині бездіяльності Кабінету Міністрів України є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Закон України «Про закордонних українців», зокрема, статті 1-2 , 10-1, 10-2, Прикінцеві положення не містять вимоги щодо створення Урядом окремного центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями.

Зокрема, з метою реалізації Закону України «Про закордонних українців» та на виконання Прикінцевих положень вказаного Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 23.08.2017 № 638 «Про внесення змін до пункту 4 Положення про Міністерство закордонних справ України», якою Уряд поклав виконання повноважень центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями на Міністерство закордонних справ України.

Так, з метою дотримання положень статті 12 Конституції України та забезпечення реалізації положень Закону України «Про закордонних українців», зокрема щодо забезпечення функціонування центрального органу виконавчої влади з питань співпраці з закордонними українцями, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 638.

Ухвалення оскаржуваної постанови надало правові повноваження та організаційно-фінансові можливості Міністерству закордонних справ України для виконання функцій центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями.

Вищезазначене спростовує твердження позивача, що оскаржувана постанова вибірково наділяє МЗС України повноваженнями центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями, передбаченими статтею 10-2 Закону України «Про закордонних українців».

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що Міністерство закордонних справ України після прийняття Постанови № 638 має правові повноваження та організаційно-фінансові можливості для реалізації повноважень центрального органу виконавчої влади з питань співпраці із закордонними українцями.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Прикінцеві положення Закону України «Про закордонних українців» встановлюють зобов'язання Кабінету Міністрів України «привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом» та «забезпечити прийняття нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону» виключно з метою уникнення неможливості імплементації норм законодавства через відсутність нормативно-правових актів або ж існування нормативно-правових актів, які суперечать вказаному вище закону.

Дана норма не містить безумовної вимоги вносити зміни або ж приймати будь-які нормативно-правові акти, якщо реалізація закону можлива без знесення змін або прийняття таких актів.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що визнати протиправною бездіяльність в даному випадку можливо лише в разі доведення, що відсутність змін в нормативно-правовому акті або ж прийняття нормативно-правового акту значно обмежують або унеможливлюють впровадження закону України.

В судовому засіданні представник позивача зазначав, що до ОСОБА_1, як народного депутата України, звертаються закордонні українці з приводу їх порушених прав.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 є народним депутатом, проте даний статус не дає права представляти інтереси виборців в адміністративних судах без їх доручення.

Так, згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Правовий статус народного депутата України регулюються Законом України «Про статус народного депутата України».

Зі змісту статті 6 Закону України «Про статус народного депутата України» вбачається, що народний депутат у порядку, встановленому законом:

1) бере участь у засіданнях Верховної Ради України;

2) бере участь у роботі депутатських фракцій (груп);

3) бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України;

4) виконує доручення Верховної Ради України та її органів;

5) бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України;

6) бере участь у парламентських слуханнях;

7) звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України тощо.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.

У відносинах з посадовими особами, державними органами і громадянами іноземних держав народний депутат має право захищати незалежність та суверенітет, інтереси України, її громадян і не завдавати своїми вчинками шкоди Україні, її громадянам.

В контексті викладеного й за змістом Закону України «Про статус народного депутата України», повноваження щодо звернення до суду щодо визнання незаконними дій та актів Кабінету Міністрів України, у тому числі з метою захисту прав виборців, можуть бути реалізовані народним депутатом України тільки у межах відносин представництва.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач народний депутат України ОСОБА_1 не розмежовує порушені права закордонних українців та його права, як депутата Верховної Ради України.

У Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі № 800/541/16, суд підкреслив, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, згідно частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок вчинення його бездіяльності та прийняття оскаржуваного рішення.

Позивач не є суб'єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття оскаржуваної постанови відповідачем, відповідно і дана постанова не може порушувати прав, свобод чи інтересів позивача.

Отже, зазначеним та іншими законами України народні депутати України не наділені повноваженнями вимагати усунення порушення законності шляхом індивідуального звернення до суду з адміністративним позовом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 363/3414/13-а, від 21 червня 2018 року у справі № 826/4504/17.

Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу народного депутата України ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 06.08.2018 року.