Справа № 361/7334/17
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 361/7334/17 Суддя (судді) першої інстанції: Петришин Наталія Миколаївна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя : Шелест С.Б.

Судді: Мєзєнцева Є.І., Пилипенко О.Є.

Секретар судового засідання: Кузик М.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.05.18р. у справі №361/7334/17 за позовом ОСОБА_2 до Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральних та матеріальних збитків

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати протиправними дії Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області у відмові надати відповідь на звернення Позивача від 21.09.17р., відповідно до ст. 15 Закону № 393/96-ВР, та відмові запросити Позивача на розгляд його заяви;

зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області надати відповідь на звернення ОСОБА_2 від 21.09.2017р., та запросити Позивача на розгляд заяви;

зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повідомити ким та коли виконано рішення Верховного суду України від 08.06.16р. справа №331/336/15-а, та чи здійснено перерахунок пенсійних виплат Позивачу з урахуванням даного рішення;

у разі якщо рішення Верховного суду України від 08.06.16р. справа №331/336/15-а, Відповідачем не виконано до цього часу, зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити перерахунок Позивачу пенсійних виплат відповідно до ст. 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб», у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та додаткової пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, згідно ст. 51 Закону № 796-ХІІ, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з часу переведення Позивача на обрахування пенсійних виплат Позивачу згідно ст. 21 Закону № 2262-ХІІ, та зменшення додаткової пенсії як постраждалому від ЧАЕС з 25% мінімальної пенсії до 10% ;

зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області компенсувати завдані позивачу матеріальні збитки в розмірі 100 000 грн., та стягнути з Відповідача кошти в розмірі 100 000, за відмову в наданні відповіді на звернення Позивача;

зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області компенсувати Позивачу моральні збитки в розмірі 1000 000 грн., та стягнути з Відповідача кошти в розмірі 100 000 грн., які підтверджуються тим, що, відповідач зловживаючи службовим становищем, безпідставно не надав відповіді на звернення Позивача, в зв'язку з чим Позивач як особа з особливими потребами зазнав емоційного стресу та тяжких моральних страждань.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.05.18р. адміністративний позов задоволено частково: адміністративний позов в частині позовних вимог про зобов'язання Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити перерахунок Позивачу пенсійних виплат відповідно до ст. 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб», у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та додаткової пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, згідно ст. 51 Закону № 796-ХІІ, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з часу переведення Позивача на обрахування пенсійних виплат Позивачу згідно ст. 21 Закону № 2262-ХІІ, та зменшення додаткової пенсії як постраждалому від ЧАЕС з 25% мінімальної пенсії до 10% - залишено без розгляду;

визнано протиправними дії Відповідача, що полягають у порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян» при розгляді звернення (заяви) ОСОБА_2 від 21 вересня 2017 року;

зобов'язано Відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_2 від 21 вересня 2017 р. у порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян»;

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення суду з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що Відповідачем всупереч судовим рішенням невірно нараховується та виплачується пенсія, не виконується рішення Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі №331/336/15-а. На думку Позивача, він має право відповідно до основного розміру пенсійних виплат відповідно до ст. 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб», у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та додаткової пенсії, як постраждалому від ЧАЕС в розмірі 25 % мінімальної пенсії + 40% мінімальної пенсії, підвищення інвалідам війни, + державна допомога у розмірі 100 грн. Також апелянт вказав на помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для закриття провадження у справі у частині позовних вимог.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим та відповідно до частини 2 ст.313, п.2 ч.1 ст.311 КАС апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1-3 статті 242 КАС, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, Позивач є інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії Б №526450 від 04.04.07р. і має право на пільги установлені Законом №3551-ХІІ.

Позивач перебуває на обліку в управління ПФУ та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи внаслідок травми і захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, відповідно до Закону №2262-ХІІ.

21.09.17р. Позивач звернувся до Броварського об'єднаного управління пенсійного фонду України із заявою, у якій просив виконати рішення Верховного Суду України від 08.06.16р. у справі №331/336/15-а (№21-785а16) та поновити йому пенсійні виплати відповідно до рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 01.06.11р. у справі №2а-1322/10 та рішення Вищого адміністративного суду України від 13.03.13 у справі №2а-1322/10, рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.14р., рішення Броварського міськрайонного суду від 07.08.12р., рішення Вищого адміністративного суду України від 07.09.16р. У цій заяві Позивач просив розглянути її у першочерговому порядку, повідомивши його про час та місце розгляду заяви.

27.09.17р. Відповідач листом №710/Л-01 повідомив Позивача про те, що порядок виплати пенсії за рішенням суду йому неодноразово повідомлявся, а пенсія виплачується відповідно до наявних у матеріалах пенсійної справи документів та відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважаючи таку відмову протиправною, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про звернення громадян» розглянуто заяву Позивача.

Залишаючи адміністративний позов у частині позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що у провадженні цього суду є спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, рішення у якому, на момент вирішення даної справи, не набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Верховного Суду України у справі №331/336/15 не містить зобов'язальних дій на користь Позивача; Позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому матеріальних збитків та моральної шкоди, а також не доведено причинно-наслідкового зв'язку, як обов'язкового елемента цивільного правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 1 Закону України від 02.10.96р. № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ч. 3 статті 3 Закону № 393/96-ВР, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Частиною 1 статті 5 цього Закону передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно статті 14 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Статтею 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За змістом статті 19 цього Закону, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Отже, зі змісту наведених норм права вбачається, що органи державної влади до повноважень яких належить розгляд того чи іншого питання зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та надавати за результатом їх розгляду повну та обґрунтовану відповідь по суті поставленого у зверненні питання. У разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобовґязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб'єкта владних повноважень має прийматися обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів Позивача.

Разом з тим, Відповідач в порушення принципу обґрунтованості рішення, у своєму листі - відповіді від 27.09.17р. за №710/Л-01 не розглянув по суті заяву Позивача від 21.09.17р., а формально вказав, що про порядок виплати пенсії на підставі рішення суду Позивача неодноразово повідомлялось. При цьому, суду не надано жодних доказів на підтвердження звернень Позивача із аналогічними питаннями та надання відповідних роз'яснень з цих питань. Окрім того, Позивача, всупереч його проханню не було повідомлено про час та місце розгляду заяви, а також не запрошено на засідання з вирішення поставлених ним у зверненні питань.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій Відповідача щодо неналежного розгляду заяви Позивача від 21.09.17р. та наявність правової підстави для зобов'язання пенсійного органу повторно розглянути звернення ОСОБА_2 з дотриманням вимог Закону № 393/96-ВР.

Щодо позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, колегія суддів виходить з такого.

З обставин справи вбачається, що постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.05.15р. у справі №361/336/15-ц позов задоволено частково: визнано протиправними дії управління ПФУ щодо відмови ОСОБА_2 у переведенні на пенсію, передбачену статтею 29 Закону № 1788-XII; зобов'язано управління ПФУ перевести ОСОБА_2 з 8 грудня 2014 року на пенсію, встановлену відповідно до статті 29 Закону № 1788-XII у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, визначених частиною першою статті 28 Закону № 1058-IV, здійснити виплату з урахуванням проведених виплат.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.07.15р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.15р., скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

Суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що ОСОБА_2 фактично просить не про перехід на інший вид пенсії, а про зміну порядку нарахування пенсії, оскільки Законом № 1788-XII не визначено з чого складається мінімальна пенсія за віком, а отже, пенсійний орган позбавлений можливості нараховувати пенсію саме так.

Не погоджуючись із рішенням суду касаційної інстанції, ОСОБА_2 звернувся із заявою про його перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права при відмові перевести позивача на пенсію відповідно до статті 29 Закону № 1788-ХІІ в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, встановленому відповідно до статті 28 Закону № 1058-IV.

Постановою Верхового Суду України від 08.06.16р. у справі №331/336/15-а (№21-785а16) у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви, Верховний Суд України вказав на те, що оскільки ОСОБА_2 не має бажання перейти на інший вид пенсії, а фактично просить змінити порядок нарахування пенсії, то за таких обставин Вищий адміністаративний суд України правильно застосував норми матеріального права.

Отже, вказаною постановою Верхового Суду України, щодо виконання якої Позивачем заявлено вимогу, Позивачу відмовлено у задоволенні його заяви, що виключає можливість виконання постанови Верхового Суду України.

Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Разом з тим, Позивачем у межах спірних правовідносин не надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не доведено причинно-наслідкового зв'язку з предметом позову, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Щодо позовних вимог в частині яких адміністративний позов залишено без розгляду.

Так, Позивачем у межах даного спору заявлено вимогу про зобов'язання Відповідача здійснити перерахунок Позивачу пенсійних виплат відповідно до ст. 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб», у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та додаткової пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, згідно ст. 51 Закону № 796-ХІІ, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з часу переведення Позивача на обрахування пенсійних виплат Позивачу згідно ст. 21 Закону № 2262-ХІІ, та зменшення додаткової пенсії як постраждалому від ЧАЕС з 25% мінімальної пенсії до 10%.

Як вірно установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, Позивачем у справі №810/5763/15 заявлено вимогу аналогічного змісту, за наслідком розгляду якої Броварським міськрайонним судом ухвалено постанову 20.11.17р. у справі №810/5763/15, якою зокрема, було зобов'язано Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області провести з 01 січня 2017 року ОСОБА_2 перерахунок розміру пенсії по інвалідності відповідно ст. 22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 110 % трьох з половиною мінімальних пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та виплатити йому недоплачену суму пенсії з урахуванням проведених виплат.

Судове рішення у справі №810/5763/15, на момент ухвалення оспорюваного рішення, не набрало законної сили.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позову у вказаній частині вимог без розгляду.

Та обставина, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 240 КАС України залишив позовні вимоги у вказаній частині без розгляду рішенням, а не ухвалою не призвела до неправильного вирішення питання у частині вказаних вимог, а тому - відсутні підстави для скасування рішення суду у цій частині.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги Позивача.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.05.18р. у справі №361/7334/17 - залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.05.18р. у справі №361/7334/17 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Мєзєнцев Є.І.

Пилипенко О.Є.