Справа № 826/10104/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2018 року

Київ

справа №826/10104/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4112/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 (головуючий суддя Оксененко О.М., судді: Бистрик Г.М., Чаку Є.В.) у справі №826/10104/13-а за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування податкової вимоги, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними дій щодо нарахування ОСОБА_1 плати за землю, скасування податкової вимоги від 08.10.2012 №56, зобов'язання зняти публічне обтяження з активів платника податків ОСОБА_1 згідно акту опису від 28.01.2013 №2/19-2-02, стягнути з відповідача на користь позивача втрати на правову допомогу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2013 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2013скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 плати за землю, визнано протиправною податкову вимогу від 08.10.2012 №56, зобов'язано відповідача зняти публічне обтяження з активів платника податків ОСОБА_1 згідно акту опису від 28.01.2013 №2/19-2-02. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Державна податкова інспекція у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві подала касаційну скаргу, в якій просила постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 скасувати, залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема пункту 59.1 статті 59, пункту 54.1 статті 54, пункту 286.1 статті286, пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.

Зокрема, зазначає, що позивачем не оскаржено податкове повідомлення-рішення про нарахування йому грошового зобов'язання з плати за землю, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Подільському районі міста Києва ДПС було прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.04.2012 №, яким фізичній особі ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з плати за землю на суму 10570,52грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення від 27.04.2012 № було направлено відповідачем на адресу позивача за місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1., проте поштова кореспонденція повернута на адресу податкового органу з відміткою поштового відділення - «за закінченням терміну зберігання».

Зважаючи на те, що станом на 08.10.2012 сума податкового зобов'язання по земельному податку, визначена вказаним податковим повідомленням-рішенням позивачем сплачена не була, відповідачем було сформовано та направлено позивачу податкову вимогу про сплату боргу від 08.10.2012 № 56 на суму 10570,52грн.

Крім того, зважаючи на несплату позивачем податкового боргу, визначеного вказаною податковою вимогою, відповідачем було складено акт опису активів платника податків ОСОБА_1 від 28.01.2013 № 2/19-2-02 та на відповідне майно було накладено публічне обтяження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно визначено податкове зобов'язання, оскільки плата за землю визначена позивачу як фізичній особі, а не суб'єкту підприємницької діяльності, який є платником єдиного податку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач є платником єдиного податку і не зобов'язаний сплачувати плату за землю.

Суд касаційної інстанції не погоджується із наведеними висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх зробленими передчасно без належного з'ясування всіх обставин справи з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов'язань платників податків.

Відповідно до положень підпунктів 54.3.1 та 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо:

платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію;

дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

З аналізу наведених законодавчих положень суд приходить до висновку, що відповідач наділений повноваженнями визначати податкові зобов'язання.

Крім того, наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб'єктивного права позивача.

Відтак, у разі незгоди з рішенням суб'єкта владних повноважень, яким платнику податку визначені податкові зобов'язання, належним способом захисту є вимога про скасування такого рішення, тоді як дії податкового органу з нарахування податкових зобов'язань не можна вважати такими, що самі по собі породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача у сфері публічно-правових відносин, що судами попередніх інстанцій враховано не було.

Встановивши, що позивач звернувся до суду із позовною вимогою, яка є неналежним способом захисту суд вправі уточнити у позивача зміст позовних вимог або, у разі необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, вийти за межі позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена.

Тобто, в розумінні положень Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Щодо позовних вимог про скасування вимоги та зобов'язання зняти обтяження з майна суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до абзацу першого пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з положеннями пунктів 89.3 та 89.1 статті 89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

Право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Вирішуючи позовні вимоги щодо правомірності податкової вимоги та наявності підстав для проведення опису активів позивача судами попередніх інстанцій не з'ясовано обставин справи щодо узгодження податкового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2012 № та набуття ним статусу податкового боргу.

Із наведеного вбачається, що у справі залишилися недослідженими обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2013 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі №826/10104/13-а скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

............................

...........................

...........................

Т.М.Шипуліна,

Л.І.Бившева,

І.Я.Олендер,

Судді Верховного Суду