Справа № 2а/0470/13212/12
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

31 липня 2018 року

справа №2а/0470/13212/12

адміністративне провадження №К/9901/4493/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року у складі головуючого судді Борисенко П.О. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року у складі колегії суддів Шлай А.В., Іванова С.М., Чабаненко С.В. у справі № 2а/0470/13212/12 за позовом Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксохіммонтаж» про накладення арешту на кошти,

У С Т А Н О В И В :

02 листопада 2012 року Криворізька південна міжрайонна державна податкова інспекція Дніпропетровської області Державної податкової служби (далі - податковий орган, позивач у справі) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксохіммонтаж» (далі - Товариство, платник податків, відповідач у справі) про накладення арешту на кошти платника податків, який має рахунки в установах банків. Позов обґрунтований наявністю у Товариства податкового боргу, який несплачений у добровільному порядку, а також перебуванням майна платника податків у податковій заставі, та наявністю права у податкового органу у відповідності до підпунктів 20.1.16, 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України звертатися до суду з позовом про накладення арешту на кошти та інші цінності платника податків, який має податковий борг.

19 лютого 2013 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій висновувалися на тому, що арешт коштів на рахунку платника податків є різновидом адміністративного арешту, а тому підстави для його застосування, визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, є загальними як для арешту майна, так і для арешту коштів платника податків. Відсутність доказів наявності жодної з умов, за настання яких суд може прийняти рішення про накладення арешту коштів платника податку, а також наявності підстав, що надають податковому органу право на звернення до суду із зазначеним позовом унеможливило задоволення судами попередніх інстанцій позовних вимог контролюючого органу. Суди зазначили, що наявність у відповідача податкового боргу не є безумовною підставою для застосування адміністративного арешту коштів на рахунку, винятковість адміністративного арешту законодавець чітко пов'язує із обставинами, визначеними пунктом 94.2. статті 94 Податкового кодексу України, що виникли між платником податків та податковим органом.

У вересні 2014 року податковим органом подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України, в якій позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги обґрунтовує тим, що наявність у Товариства податкового боргу є достатньою підставою для звернення податкового органу до суду з цим позовом відповідно до вимог підпункту 20.1.17. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України. Позивач вважає, що арешт коштів (підпункту 20.1.17. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України) та арешт майна (стаття 94 Податкового кодексу України) є окремими самостійними видами арешту, що обумовлює самостійність підстав для його застосування, які передбачені цими статтями та не пов'язані між собою.

16 вересня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу, справа № 2а/0470/13212/12 витребувана з Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

31 липня 2015 року справа № 2а/0470/13212/12 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

16 січня 2018 року справа № 2а/0470/13212/12 передана до Верховного Суду.

Відповідач своїм правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає перегляду судових рішень та вирішення справи по суті.

Касаційний розгляд справи здійснюється у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналогічні вимоги містять положення статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Здійснюючи касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень, Суд вважає, що зазначеним вимогам закону такі судові рішення відповідають у повному обсязі з огляду на наступне.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Коксохіммонтаж» внаслідок несплати в установлені строки самостійно задекларованих сум по орендній платі за землю з юридичних осіб, має податковий борг в сумі 66734 грн 05 коп. (44761 грн. 82 коп. - податкове зобов'язання, 21513 грн. 65 коп. - штрафні санкції та 458 грн. 58 коп. - пеня).

Первісний податковий борг Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксохіммонтаж» виник до набрання чинності Податковим кодексом України, а тому податкові вимоги винесені податковим органом відповідно до Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ (далі - Закон України № 2181).

04 березня 2010 року та 04 квітня 2010 року у відповідності до абзацу «а» підпункту 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону № 2181, податковим органом винесено першу та другу податкові вимоги № 1/133 на суму 12460 грн 54 коп., № 2/196 на суму 27684 грн 76 коп., які отримані головним бухгалтером Товариства 08 квітня 2010 року.

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 12 листопада 2010 року, активи Товариства згідно з актом опису від 20 квітня 2010 року № 19 перебувають у податковій заставі до 12 листопада 2015 року.

Не зважаючи на вжиті податковим органом заходи, податковий борг Товариством сплачений не був, що обумовило звернення позивача до суду із цим позовом.

Здійснюючи касаційний перегляд справи, Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені статті 94 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 94.4 статті 94 Податкового кодексу України арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Положеннями підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України передбачено, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Таким чином, на законодавчому рівні, положеннями норм податкового законодавства розрізненні правові поняття щодо арешту майна та арешту на кошти, що знаходяться в банківських установах платника податків.

Не зважаючи на те, що кошти є також складовою майна платника податків, що складає загальний об'єкт, в той же час має свої особливості та різницю виникнення підстав для вчинення відповідних дій пов'язаних із встановленням певного виду обмеження щодо такого майна (коштів), у вигляді арешту, а також можливим порядком його застосування. Обидва види арешту розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів). В зв'язку з чим, має місце різна правова природа виникнення та регулювання цих предметів, які не можна вважати тотожними в межах спірних правовідносинах.

Відповідно до підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

З огляду на правовий зміст та аналіз наведених норм матеріального права у їх взаємному зв'язку, Суд дійшов висновку, що законодавством чітко встановлена не тільки процесуальна можливість на звернення до суду з законодавчо визначеним предметом позову, що складає суть вимог, але ж і за наявністю підстав (умов), за яких існує правова можливість для задоволення таких вимог.

В даному випадку такими правовими підставами (умовами) є саме, або наявність податкового боргу, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Суди попередніх інстанцій, висновуючись на аналізі підпункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20, пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, дійшли помилкового висновку, що підстави для застосування адміністративного арешту, визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, є загальними як для арешту майна, так і для арешту коштів платника податків. Проте, помилковість висновку судів не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки податковим органом не доведено наявність у платника податку податкового боргу, та відсутності у нього майна та/або того, що балансова вартість майна менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу. Матеріали справи не утримують інтегрованої картки платника податку, що містить актуальні дані про наявність податкового боргу у Товариства на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Відсутність підстав для застосування адміністративного арешту коштів на рахунках Товариства з огляду на недоведеність податковим органом наявності у відповідача податкового боргу та відсутності майна для погашення цього податкового боргу свідчить про необґрунтованість позовних вимог контролюючого органу.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року у справі № 2а/0470/13212/12 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер