Справа № 826/12431/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 серпня 2018 року № 826/12431/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВійськової прокуратури Центрального регіону України
третя особа про Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової прокуратури Центрального регіону України третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової прокуратури Центрального регіону України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15.07.2015р. до 11.03.2016р. включно;

- зобов'язати Військову прокуратуру Центрального регіону України здійснити перерахунок і виплатити недоотриману заробітну плату за період з 15.07.2015р. до 11.03.2016р. включно у розмірі 137 732, 94 грн. відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VII з урахуванням уже здійснених виплат за цей період;

- зобов'язати Військову прокуратуру Центрального регіону України здійснити розрахунок та виплатити компенсацію за період втрати частини заробітної плати (на час подання позову) у зв'язку з порушенням термінів її виплати;

- зобов'язати Військову прокуратуру Центрального регіону України виплатити компенсацію 9800,0 грн. понесеної моральної шкоди;

- рішення в частині стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що при обрахуванні розміру посадового окладу позивача у спірний період, відповідачем порушено вимоги статті 81 Закону України «Про прокуратуру», що і призвело до не донарахування та не виплати йому заробітної плати та завдання моральної шкоди.

Ухвалою Окружною адміністративного суду м. Києва від 05.10.2017р. відкрито провадження в адміністративній справі та закінчено підготовче провадження.

21.12.2017р. від відповідача до суду надійшло заперечення на адміністративний позов в якому зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

04.05.2018р. від третьої особи до суду надійшли пояснення на адміністративний позов в яких зазначає, що спірні правовідносини виникли виключно між позивачем та відповідачем, а відтак Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві не може надати суду будь-яких пояснень з приводу предмету спору.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, проходив військову службу в органах військової прокуратури.

Відповідно до наказу Військової прокуратури Центрального регіону України від 08.04.2015р. № 240 о/с, лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено старшим прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України з вставновленням посадового окладу 1810,0 грн. (а.с. 20)

Наказом Військової прокуратури Центрального регіону України від 20.10.20105р. № 429 к, позивача звільнено з посади прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України та призначено на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Центрального регіону України з встановленням посадового окладу 1667,0 грн. (а.с. 21)

Відповідно до наказу військової прокуратури Центрального регіону України від 11.03.2016р. № 30 о/с, позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Центрального регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Центрального регіону України, всіх видів забезпечення та направлено у розпорядження МОУ для подальшого проходження військової служби. (а.с. 22)

Як вбачається з розрахункових листів за 2015р. та 2016р. таб. № 11536, заробітна плата позивача у період з 01.07.2015р. по 11.03.2016р. нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», зокрема, виплачено посадовий оклад в таких розмірах: липень 2015р. - 1610,39 грн., серпень 2015р. - 1572,0 грн., вересень 2015р. - 1572,0 грн., жовтень 2015р. - 1608,77 грн., листопад 2015р. - 1667,0 грн., грудень 2015р. - 2083,0 грн., січень 2016р. - 2083,0 грн., лютий 2016р. - 1996,0 грн., березень 2016р. (по 11.03.2016р.) - 591,52 грн. (а.с. 24, 25)

Позивач не погоджуючись із вказаними нарахуваннями та вважаючи, що заробітна плата за вищевказаний період повинна була нараховуватись відповідачем, виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", звернувся до суду із вказаним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1 697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

В силу частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною другою ст. 8 Закону України "Про оплату праці" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оплату праці", плата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев'ятої статті 81 Закону № 1697-VII в якій передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі статтею 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Статтею 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік", норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (із внесеними до неї змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763) затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505, зокрема, в частині розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, то відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників в інших, ніж установлені Кабінетом Міністрів України, розмірах.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справах № 810/1304/16, № 820/1119/16, від 14.03.2018р. № 825/575/16, від 21.03.2018р. № 817/548/16.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Військової прокуратури Центрального регіону України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15.07.2015р. до 11.03.2016р. включно, зобов'язання відповідача здійснити перерахунок і виплатити недоотриману заробітну плату за період з 15.07.2015р. до 11.03.2016р. включно у розмірі 137 732, 94 грн. відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VII з урахуванням уже здійснених виплат за цей період та здійснити розрахунок та виплатити компенсацію за період втрати частини заробітної плати (на час подання позову) у зв'язку з порушенням термінів її виплати, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Військової прокуратури Центрального регіону України виплатити компенсацію 9800,0 грн. понесеної моральної шкоди, суд зазначає таке.

Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування завдання моральної шкоди, позивач зазначав, що не мав можливості відвідувати санаторій у 2015р. та у 2016р., оскільки недоотримав заробітну плату, що спричинило позивачу страждання внаслідок неможливості своєчасно лікуватись у санаторії.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань саме внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи те, що судом встановлена правомірність дій відповідача в частині нарахування та виплати сум розрахунку із позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 31.01.2018р. у справі № 820/1119/16.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська