Справа № 826/4558/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 серпня 2018 року № 826/4558/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Київстар»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від

09.03.2016р. №,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Київстар» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.03.2016 №.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податку на прибуток нерезидента є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечує, про що надав відповідні письмові заперечення, які наявні в матеріалах справи. Посилається на те, що під час проведення перевірки встановлено неправильне нарахування позивачем податку на прибуток іноземних юридичних осіб з суми, що виплачена в якості роялті на користь нерезидента в іноземній валюті.

За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду замінено неналежного відповідача - Міжрегіональне головне управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків на належного - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2016 року відповідачем на підставі акту перевірки №132/28-10-42-10/21673832, з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень №14/132/28-10-42-10/21673832 від 03.03.2016, прийнято наступне оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а саме:

- , яким позивачу за порушення п.103.2 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток іноземних юридичних осіб» всього в сумі 592 550 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, підставою для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, стали наступні обставини.

Так, на переконання контролюючого органу, особи-нерезиденти, на користь яких позивачем перераховувався дохід в іноземній валюті з джерелом його походження в Україні у вигляді роялті, фактично не є власниками перерахованих позивачем коштів, а є лише посередниками, внаслідок чого оподаткування таких коштів за пільговою ставкою є неправомірним.

Позиція позивача, в свою чергу, зводиться до того, що контролюючим органом, а ні під час проведення перевірки, а ні під час розгляду справи, з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено того, що компанії-нерезиденти (резиденти Російської Федерації) не є бенефіціарними (фактичними) отримувачами (власниками) доходу у вигляді роялті з джерелом його походження в Україні.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В перевіряємому періоді між позивачем і нерезидентами (Російська Федерація): з ООО «Фабрика мобильного контента», ООО «Студия СОЮЗ», ООО «Ворнел/Чанелл», ООО «Диджитал паблишинг компанії», ООО «Ворнер Мьюзик», ООО «Креатив Медиа», ЗАО «С.Б.А. Мьюзик Паблишинг», ЗАО «С.Б.А. Продакшн», ООО «Сони Мьюзик Ентертеймент», ООО «Фирма грамзаписи «Никитин», укладено ряд однотипних договорів (а.с.178-251 том 1, а.с.1-250 том 2), предметом яких є передача Компаніями-нерезидентами Позивачу для використання протягом терміну дії цих договорів майнових прав інтелектуальної власності на використання об'єктів (твори та/або аудіовізуальні твори та/або фонограми) у формі контентів з метою комерційного розповсюдження контенту через портали Київстару.

Як зазначено в акті перевірки (а.с.110-112 том 1), податковими інспекторами-ревізорами за наслідками дослідження наданих до перевірки договорів, встановлено, що відповідно до п.2.1.3 договорів: «Компанія має усі відповідні договори з особами, яким належать майнові права інтелектуальної власності на об'єкти права та відповідно з такими договорами Компанія належним чином та в необхідному обсязі та формі використання отримала відповідні майнові права інтелектуальної власності…».

За таких обставин, посадовими особами контролюючого органу зроблено висновок про те, що нерезиденти не є бенефіціарними (фактичними) отримувачами (власниками) доходу.

На переконання суду, такі висновки суб'єкта владних повноважень є передчасними та необґрунтованими, внаслідок не повного дослідження змісту догорів між позивачем і нерезидентами.

Так, відповідно до п.2.1.2 Договорів, нерезидент має всі належні та необхідні майнові права інтелектуальної власності для передачі Київстару Прав у відповідному об'ємі та на умовах даного договору.

Відповідно до буквального тлумачення п.2.1.3 Договорів, зазначено: «Компанія має всі відповідні договори з особами, яким належать майнові права інтелектуальної власності на Об'єкти права і відповідно до таких договорів Компанія належним чином, в необхідному об'ємі і формі використання, отримала відповідні майнові права інтелектуальної власності, а також на підставі цих договорів Компанія має право передати Київстару права у відповідному об'ємі на умовах даного договору».

За змістом п.2.1.6 Договорів компанія (нерезидент) власними силами і за власний рахунок вирішує усі питання щодо виплати відповідним і належним суб'єктам права інтелектуальної власності відповідної їм винагороди.

Таким чином, договори Позивача з Отримувачами роялті не містять жодних положень, ознак або вказівок про посередництво чи агентські відносини, які б давали підстави стверджувати, що Отримувачі роялті діють від імені або в інтересах авторів, виконавців чи інших власників майнових прав інтелектуальної власності, які є предметом ліцензійного договору з Позивачем.

У відповідності до п.п.103.2-103.3 ПК України, особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

В ухвалі Вищого адміністративного суду К/800/52155/13 від 24.03.2014 р. визначено, що поняття «фактичний отримувач доходу» не має тлумачитися у вузькому, технічному сенсі, його значення слід визначати виходячи з мети, завдань міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування, таких як «уникнення від сплати податків» і з урахуванням таких основних принципів, як то «запобігання зловживання положеннями договору».

Для визнання особи в якості фактичного отримувача доходу, така особа повинна володіти не тільки правом на отримання доходу, але і як слідує з міжнародної практики застосування угод про уникнення подвійного оподаткування, повинна бути особою, яка визначає подальшу економічну долю доходу.

З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає недоведеними твердження Відповідача про те, що нерезиденти не є фактичним бенефіціарним власником доходу, виплаченого позивачем.

При цьому, Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яка висловлена в пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Відтак, наведені Відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують правомірність виплати доходу нерезиденту, який є кінцевим бенефіціаром.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Відповідачем не надано доказів того, що компанії-нерезиденти не мали повноважень визначати подальшу економічну долю доходу, зокрема, виступаючи як представник або агент іншої особи. У той же час, відповідачем не заперечується факт перерахування роялті позивачем на рахунки нерезидентів.

Разом з цим, статтею 12 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів та майна та попередження податкових ухилень, ратифікованої Законом від 06.10.1995 №369/95-ВР, передбачено, що доходи від авторських прав і ліцензій (роялті), які виникають в одній Договірній державі і сплачуються резиденту другої Договірної держави, можуть оподатковуватись у цій другій державі.

Однак, ці доходи можуть також оподатковуватись у Договірній державі, в якій вони виникають і відповідно до законодавства цієї держави, але податок не може перевищувати загальної суми доходів.

На підтвердження статусу Отримувачів Роялті як бенефіціарних власників доходів до матеріалів справи долучені копії довідок уповноважених податкових органів щодо статусу компаній - резидентів Російської Федерації (а.с.162-177 том 1).

Також в матеріалах справи наявні копії листів від Отримувачів Роялті, адресованих Позивачу, в яких вказано, що ці компанії є бенефіціарними власниками доходу за Ліцензійними договорами (а.с. 65-94 том 3).

Відповідно до п. 160.1 ст. 160 ПК України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними ст. 160 ПК України.

У п. 160.2 ст. 160 ПК України визначено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Відповідно до п. 103.1 ст. 103 ПК України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Пунктом 103.4 ст.103 ПК України передбачено, що підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі-довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

У разі неподання нерезидентом довідки відповідно до пункту 103.4 цієї статті ПК України доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування (п. 103.10. ст. 103 ПК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Пунктом 3.2 статті 3 ПК України встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу є нерезиденти: ООО «Фабрика мобильного контента», ООО «Студия СОЮЗ», ООО «Ворнел/Чанелл», ООО «Диджитал паблишинг компанії», ООО «Ворнер Мьюзик», ООО «Креатив Медиа», ЗАО «С.Б.А. Мьюзик Паблишинг», ЗАО «С.Б.А. Продакшн», ООО «Сони Мьюзик Ентертеймент», ООО «Фирма грамзаписи «Никитин», які зареєстровані в Республіці Кіпр, і яка є компаніями-резидентами РФ, а тому відповідно до Конвенції, доходи нерезидента підлягають оподаткуванню в Україні за ставкою, що не перевищує 10%.

Зважаючи на викладене, судом встановлено відсутність правових підстав для нарахування сум грошових зобов'язань, в тому числі і штрафних (фінансових) санкцій, визначених оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.03.2016 №, складене Міжрегіональним головним управління ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників податків .

3.Стягнути на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КИЇВСТАР» (ідентифікаційний , адреса: 03113, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДЕГТЯРІВСЬКА, будинок 53) понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 8 888,25 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят вісім грн 25 коп) за рахунок бюджетних асигнувань ОФІСУ ВЕЛИКИХ ПЛАТНИКІВ ПОДАТКІВ ДЕРЖАВНОЇ ФІСКАЛЬНОЇ СЛУЖБИ (ідентифікаційний , адреса: 04119, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДЕГТЯРІВСЬКА, будинок 11 Г).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович