Справа № 818/2063/18
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2018 р. Справа № 818/2063/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
розглянувши в приміщенні суду в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості про визнання наказу недійсним та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1Г.), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 міськрайонного центру зайнятості (далі по тексту - відповідач), в якій просить визнати наказ ОСОБА_2 міськрайонного центру зайнятості населення від 01.03.2018 року № НТ 180301 про відмову в наданні статусу безробітнього недійсним (неправомірним) та зобов'язати ОСОБА_2 міськрайонний центр зайнятості населення надати ОСОБА_1 статус безробітного в установленому чинним в Україні законодавством порядку.
Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 міськрайонного центру зайнятості про надання статусу безробітного, однак наказом від 01.03.2018 року № НТ 180301 було відмовлено, оскільки позивач є засновником товариства з обмеженою відповідальністю. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки вона порушує його право на набуття статусу безробітного, передбачене ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення".
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача, а також встановлено строк позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу заперечення.
На виконання зазначеної ухвали представником ОСОБА_2 міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості подано до суду відзив, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що ОСОБА_1 належить до зайнятого населення в розумінні Закону України "Про зайнятість населення", оскільки є засновником ТОВ "ВП "Ітес". Таким чином ОСОБА_1 не може бути визнаний безробітним до моменту виходу зі складу засновників ТОВ "ВП "Ітес". Разом з тим, у даному відзиві відповідач зазначив про заміну сторони відповідача ОСОБА_2 міськрайонний центр зайнятості населення на ОСОБА_2 міськрайонну філію Сумського обласного центру зайнятості.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2018 року клопотання ОСОБА_2 міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості про заміну відповідача у справі № 818/2063/18 - задоволено. Допущено заміну відповідача - ОСОБА_2 міськрайонний центр зайнятості населення у справі - 818/2063/18 на його правонаступника - ОСОБА_2 міськрайонна філія Сумського обласного центру зайнятості (а.с. 49).
В подальшому ОСОБА_1 було надано до суду відповідь на відзив, в якому позивач зазначив, що відповідач помилково вважає, що він здійснює підприємницьку діяльність, тому що є засновником ТОВ, оскільки відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом (а.с. 47).
Представником відповідача було надано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що позиція Державної служби зайнятості залишається незмінною відносно осіб, що є засновниками (учасниками) товариств з обмеженою відповідальністю (далі по тексту - ТОВ) (а.с. 54-55).
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1990 року будучи одним із засновників , обіймав посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС".
Наказом від 30.12.2016 року № 2/12-П на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України був звільнений з посади директора за угодою сторін.
У березні 2017 року будучи звільненим з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС", позивач звернувся до ОСОБА_2 міськрайонного центру зайнятості населення з проханням про надання йому статусу безробітного, однак відповідачем було відмовлено та роз'яснено, що засновник товариства з обмеженою відповідальністю може бути зареєстрований як безробітній тільки після виходу зі складу учасників ТОВ.
В подальшому, наказом від 30.06.2017 року № 1/06-П ОСОБА_1 прийнято на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС" з 01.07.2017 року.
Наказом від 27.02.2018 року № 1/02-П ОСОБА_1 звільнено з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС" за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Дані факти підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 12-14).
В зв'язку зі звільненням, позивач повторно звернувся до ОСОБА_2 міськрайонного центру зайнятості населення із заявою про надання йому статусу безробітного.
Наказом від 01.03.2018 року № НТ 180301 позивачу було відмовлено у наданні статусу безробітного відповідно до п.п. 2 п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації, безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198, якою підставою для відмови у наданні статусу безробітного є встановлення факту зайнятості особи (а.с. 15-16).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закон України "Про зайнятість населення".
Згідно із п. 7 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про зайнятість населення" зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом.
Частина 1 ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" передбачає, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.
Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно із ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.
Частиною 3 ст. 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність: безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється; із залученням або без залучення найманої праці; самостійно або спільно з іншими особами.
За приписами ч. 4 ст. 128 Господарського кодексу України, в Україні, громадянин здійснює управління заснованим ним приватним підприємством безпосередньо або через керівника, який наймається за контрактом. У разі здійснення підприємницької діяльності спільно з іншими громадянами або юридичними особами громадянин має права та обов'язки відповідно засновника та/або учасника господарського товариства, члена кооперативу тощо, або права і обов'язки, визначені укладеним за його участі договором про спільну діяльність без створення юридичної особи.
Відповідно до статті 63 Господарського кодексу України, в Україні залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного фонду діють унітарні та корпоративні підприємства, які можуть утворюватися як засновником, так і засновниками відповідно.
Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний фонд, неподілений на частки, паї, затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який ним призначається, керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства.
Отже, заснування приватною особою унітарного (приватного) підприємства є господарською діяльністю, яка розглядається як підприємницька діяльність цієї особи.
Разом з тим, статтею 63 Господарського кодексу України визначено, що корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об'єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.
Статтею 1 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.
В силу положень ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
З копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суд вбачає, що в даному витязі відсутній запис про державну реєстрацію ОСОБА_1 як підприємця, а лише зазначено, що ОСОБА_1 є одним із засновників товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС" (а.с. 27-29), що відповідно до статті 63 Господарського кодексу України є корпоративним підприємством. А отже ОСОБА_1 фактично володіє корпоративними правами, що у розумінні ст. 167 Господарського кодексу України не вважається підприємницькою діяльністю, а отже твердження відповідача, що ОСОБА_1 є зайнятою особою, суд вважає безпідставними.
Таким чином суд зазначає, що наявність у ОСОБА_1 прав засновника товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджуюче підприємство "ІТЕС" не може вважатись підприємницькою діяльністю, а відтак відповідачем протиправно було відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу безробітного.
Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості про визнання наказу недійсним та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек