Справа № 826/11630/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

03 серпня 2018 року м. Київ № 826/11630/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Бояринцева М.А., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент"
до Державного реєстратора Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" Вітько М.М.
про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент" звернулося до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії державного реєстратора щодо проведення реєстраційних дій: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.07.2018 за № 42124291, №42124282, № 42122817, № 42122418, № 42122632, № 42120379, № 42121161, № 42121552, № 42121906, № 42119037, № 42118382, № 42122215, № 42117621, № 42115501, № 42119666, № 42114831, в результаті яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент" отримало право приватної власності на нежитлові будівлі та земельну ділянку;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2018 №42102629, № 42102612, № 42102567, № 42102512, № 42102438, № 42102346, № 42102221, № 42102091, від 18.07.2018 № 42124291, № 42124282, № 42122817, № 42122418, №42122632, № 42120379, № 42121161, № 42121552, № 42121906, № 42119037, № 42118382, № 42122215, № 42117621, № 42115501, № 42119666, № 42114831, в результаті яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент" отримало право приватної власності на нежитлові будівлі та земельну ділянку;

- скасувати державну реєстрацію в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про внесення змін про юридичну особу, проведену 19.07.2018, номер дії 7004895, вчинену державним реєстратором Вітько М.М.;

- скасувати державну реєстрацію в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про скасування державної реєстрації юридичної особи, проведену 19.07.2018, номер дії 8004895, вчинену державним реєстратором Вітько М.М.;

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено справи у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим суд звертає увагу, що законодавцем також врегульоване питання, коли у спорах між фізичною чи юридичною особою та суб'єктом владних повноважень не поширюється юрисдикція адміністративного суду, а саме: частиною третьою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про визнання дій державного реєстратора щодо реєстрації права власності, лише у випадку, якщо такі позовні вимоги не є похідними від вимог у приватно-правовому спорі.

Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент" на підставі актів приймання-передачі нерухомого майна, які порушують право власності як позивача, так й ТОВ "Рідний край".

Таким чином, з установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) щодо права власності на нерухоме майно, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 № 815/6956/15, від 20.06.2018 № 820/2792/16.

Разом з тим, згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що заявлені позовні вимоги в частині оскарження рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності за позивачем є похідними від прав власності на нерухоме майно, суд зазначає, що даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом та віднесений до юрисдикції загального суду за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Щодо вимог позивача про скасування державної реєстрації в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про внесення змін про юридичну особу, проведену 19.07.2018, номер дії 7004895, та про скасування державної реєстрації юридичної особи, проведену 19.07.2018, номер дії 8004895, суд зазначає, що позовна заява не містить доказів щодо вчинення саме державним реєстратором Вітько М.М. оскаржених реєстраційних дій та обставин за яких їх було вчинено, а тому суд приходить до висновку, що такі реєстраційні дії є пов"язаними із основними вимогами позовної заяви та не є основними у даному спорі.

При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачається прийняття державним реєстратором зазначених рішень у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю "Асад Девелопмент".

За таких обставин, суд визнає позовні вимоги в цій частині похідними від вимог у приватно-правовому спорі.

Разом з тим, за змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Системний аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

На підставі вищенаведеного, керуючись частиною першою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу негайно.

3. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому повернуті супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання після спливу терміну для оскарження ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі.

4. У випадку оскарження ухвали позовні матеріли будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Суддя М.А. Бояринцева