Справа № 817/28/16
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2018 року

Київ

справа №817/28/16

адміністративне провадження №К/9901/17954/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів: Бевзенка В. М.,

Шарапи В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року (головуючий суддя - Жуковська Л.А.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року (головуючий суддя - Кузьменко Л.В., судді: Іваненко Т.В., Франковська К.С.)

у справі № 817/28/16

за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Рівненської області, Рівненської регіональної прокуратури про визнання нечинним та скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Рівненської області (далі - відповідач 1), Рівненської регіональної прокуратури (далі - відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати нечинним та скасувати наказ №1522 від 14.12.2015 року про звільнення його з посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області;

- поновити його на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області;

- зобов'язати прокурора Рівненської області (Рівненського регіонального прокурора) видати наказ про призначення його на постійну посаду прокурора Дубенської місцевої прокуратури;

- стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.03.2016 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 року №1522 в частині формулювання причин звільнення, виключивши з даного наказу слова «ліквідацією чи»;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскаржуваний наказ містить дві підстави для звільнення «у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією», які самі по собі є самостійними підставами та не можуть вживатися одночасно. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що фактично ліквідації органу прокуратури не відбулось.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що в органах прокуратури відбулась реорганізація та скорочення кількості посад відповідно до Закону України "Про прокуратуру" в новій редакції. Позивач у порядку, визначеному законодавством, повідомлена про наступне звільнення і процедура звільнення відбувалася з дотриманням передбачених законодавством гарантій. Судом першої інстанції наголошено на неможливості відповідача запропонувати позивачу вакантну посаду у новоствореному органі прокуратури з огляду на норми Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" в новій редакції.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Рівненської області від 14.12.2016 року №1522 про звільнення позивача;

- поновлено позивача на посаді старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 15.12.2015 року;

- стягнуто з прокуратури Рівненської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по 15.06.2016 року в розмірі 48237,84 грн.;

- в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Справа переглядалась в порядку касаційного провадження.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 серпня 2017 року касаційну скаргу прокуратури Рівненської області задоволено частково:

- постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016р. у даній справі скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції мотивував своє рішення тим, що на момент попередження позивача про звільнення та на час його звільнення у штатному розписі Дубенської місцевої прокуратури запроваджено посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, і за наявності у позивача чинного доступу до роботи із документами, що містять державну таємницю, цю посаду відповідач повинен був запропонувати йому, незважаючи на особливий порядок призначення на посаду державного службовця за конкурсом. Також, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційним судом не перевірено чи вказана посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць взагалі могла пропонуватись позивачу з урахуванням вимог, які ставляться до неї відповідно до закону, чи достатньо у нього необхідного досвіду, стажу роботи та кваліфікації для зайняття цієї посади, що кандидат на посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць повинен відповідати певним критеріям, які висуваються до державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» у тому числі мати стаж роботи у сфері охорони державної таємниці не менше одного року, а наявність лише доступу до роботи із документами, що містять державну таємницю, є недостатнім.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 22.03.2016 року - залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції було мотивовано тим, що судом першої інстанції було надано належну оцінку всім доводам з врахуванням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів позивача щодо неврахування відповідачем вимог положення статті 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення його на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в органах виробництва і праці, оскільки Законом України «Про прокуратуру» та Порядком проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Також суд дійшов висновку, що з огляду на те, що листом Генерального прокурора України від 27.07.2015 року № 20-157 вих.-15-376 "Про організацію діяльності, пов'язаної з державною таємницею, в умовах реформування органів прокуратури" передбачено утворення в місцевих прокуратурах режимно-секретних органів (РСО) та лише з 15.12.2015 року вводилась посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, заміщення якої передбачалось шляхом проведення конкурсу, то відповідач не мав обов"язку пропонувати спірну посаду позивачу в силу специфіки та порядку зайняття такої посади. А з урахуванням вимог, які ставляться до особи, яка претендує на зайняття цієї посади відповідно до Закону, наявність необхідного у позивача досвіду, стажу роботи та кваліфікації для зайняття цієї посади могла оцінюватись відповідною конкурсною комісією за умови подання позивачем заяви та пакету необхідних документів для участі в конкурсі.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, скаржник вказує, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що роботодавцем, всупереч вимогам ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не було запропоновано вакантні посади в реорганізованій прокуратурі. Також, скаржник вказує про те, що при прийнятті на посади прокурорів, враховувався лише рейтинг, а рівень кваліфікації та продуктивності враховано не було, чим, на думку скаржника, також було порушено його права.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, з 13.11.2002 року ОСОБА_3 перебував на різних посадах в органах прокуратури, зокрема, з 11.04.2013 року - на посаді старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області.

Наказом Генерального прокурора України № 89ш від 23.09.2015, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області, зокрема, виключено штатний розпис Дубенської міжрайонної прокуратури та включено штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури у кількості 25 одиниць посад, у тому числі 13 посад прокурора.

25.09.2015 року позивач був ознайомлений із письмовим попередженням Прокуратури Рівненської області від 24.09.2015 року №11/1-1998вих15 про звільнення із займаної посади та з органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування на заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року.

З вказаним попередження позивач був ознайомлений 25.09.2015 року.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивач проходив тестування на зайняття посади прокурора Дубенської місцевої прокуратури, за результатами якого зайняв 23 рейтингове місце з кількістю балів 97,3.

14.12.2015 року наказом Прокуратури Рівненської області «Про звільнення ОСОБА_3.» №1522 молодшого радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 14.02.2015 року у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ

4. Конституція України

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

5. Кодекс законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України)

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення" , власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".

За правилами статті 222 КЗпП особливості розгляду трудових спорів прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

6. Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (в редакції, чинній станом на 14.12.2015, далі по тексту- Закон №1697-VII)

Згідно з п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

7. Розділ XII ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про прокуратуру» (далі по тексту - «Прикінцеві положення»)

Абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" визначено, що цей Закон набирає чинності з 15 липня 2015 року, крім статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

Пунктом 3 розділу XII "Прикінцеві положення"" визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом:

1) Закон України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 53, ст. 793, № 50, ст. 474; 1995 р., № 11, ст. 71, № 34, ст. 268; 2001 р., № 9, ст. 38, № 44, ст. 233; 2002 р., № 17, ст. 117, ст. 125; 2003 р., № 29, ст. 233, № 30, ст. 247; 2004 р., № 8, ст. 66; 2005 р., № 2, ст. 32, № 6, ст. 132, № 11, ст. 198; 2006 р., № 1, ст. 18, № 19-20, ст. 156; 2007 р., № 7-8, ст. 66, № 33, ст. 442; 2008 р., №№ 5-8, ст. 78, № 48, ст. 357; 2010 р., № 37, ст. 497, №№ 41-45, ст. 529; 2011 р., № 23, ст. 160, № 30, ст. 279; 2012 р., № 12-13, ст. 82; 2013 р., № 14, ст. 89, № 21, ст. 208, № 37, ст. 490, № 39, ст. 517; 2014 р., № 11, ст.132, № 17, ст. 593, № 20-21, ст. 745, № 22, ст. 816; із змінами, внесеними Законом України від 14 серпня 2014 року № 1642-VII), крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

8. Розділ XIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

Відповідно до п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону:

1) прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування.

Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

9. Порядок проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затверджений Наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 року №98, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за №928/27373 (в редакції, чинній станом на 14.12.2015, надалі - Порядок):

Відповідно до пунктів 1.2- 1.4 Порядку № 98 на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування. Тестування забезпечує умови для об'єктивного і неупередженого з'ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та особистісними якостями виконувати службові обов'язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур. Прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Закону № 1697-VII працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Згідно з пунктом 4.1 Порядку № 98 основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

Пунктами 6.1- 6.3 Порядку № 98 визначено, що основна мета проходження професійного тесту - визначення рівня знань чинного законодавства. Перелік питань для тестування затверджується Генеральним прокурором України. Кожному кандидату електронна система тестування генерує унікальний тест зі 100 питань. Кожна правильна відповідь оцінюється в 1 бал. Максимальна кількість можливих балів дорівнює 100.

В силу пунктів 7.1- 7.3 Порядку № 98 метою тестування загальних здібностей кандидата є виявлення здатності аналізувати, обробляти та інтерпретувати великі масиви інформації за короткий час, знаходити причинні зв'язки між ними і робити правильні висновки. Перевірка загальних здібностей кандидата передбачає визначення рівня логічних, вербальних та математичних здібностей. Тестування на загальні здібності містить не більше 100 питань, проводиться з використанням комп'ютерної техніки і триває до 1 години.

За правилами пунктів 8.1 та 8.3 Порядку № 98 результати тестування (кількість одержаних балів) можуть бути предметом оскарження. Повторне проходження тестування не допускається.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності. Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого. У рейтинговому списку зазначаються, зокрема, результати складання кожного тесту та підсумковий бал кандидата. Робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури, який після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Пунктом 9.5. Порядку № 98 визначено, що керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі".

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

За приписами статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудового спору, який виник в межах спірних правовідносин, врегульовано Законом №1697-VII. Відтак, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як вже вище було зазначено, Законом №1697-VII запроваджено новий перелік та територіальну юрисдикцію місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015.

Як встановлено судами попередніх інстанцій наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 № 89 ш, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах і міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області, зокрема, виключено штатний розпис Дубенської міжрайонної прокуратури та включено новий штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури.

Зазначений наказ Генеральної прокуратури України безпосередньо не слугував підставою для звільнення позивача з займаної посади, проте ним вносились зміни до структури та штатного розпису прокуратури Дубенської міжрайонної прокуратури з 15.12.2015, про що зазначено в оспорюваному наказі.

Враховуючи норми підпункту "в" пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII, до набрання чинності абзацом 3 пункту 1 розділу XII цього Закону, тобто, до 15.12.2015, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працювали у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, призначались прокурорами місцевих прокуратур виключно за умови успішного проходження ними тестування, порядок проведення якого визначено Порядком.

Аналізуючи структуру та штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури, кількість осіб, які раніше займали посади в прокуратурах, що реорганізовувалися, подали заяви та проходили тестування, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, дійсно мали місце. Позивач за наслідками тестування зайняв 23 рейтингове місце, в той час як штатний розпис Дубенської місцевої прокуратури передбачав наявність 13 прокурорів.

Згідно з частинами 1-2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, мали місце підстави, встановлені пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII для звільнення позивача з займаної посади.

Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника, щодо застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 40, статті 49-2 КЗпП України в частині наявності у відповідача обов'язку запропонувати позивачу інші посади, оскільки призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, відповідно до норм Закону №1697-VII, здійснювалось виключно за результатами успішного проходження ними тестування.

Отже, аналізуючи встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що оспорюваний наказ прокурора Рівненської області від 14.12.2016 року №1522 про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого прокурора прокуратури Рівненської області був прийнятий у порядку, в межах та у спосіб, встановлені законом, а тому, підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування зазначеного наказу, поновлення на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційній скарзі не зазначено.

Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційній скарзі доводи безпідставними, а висновки суду апеляційної інстанції - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, п.1ч.1.ст.349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа