Справа № 820/1542/18
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2018 р. № 820/1542/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з у рахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові в призначенні ОСОБА_1, як уповноваженому представнику сім'ї, щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за її заявою від 10 листопада 2017 року за призначенням щомісячної адресної допомоги ОСОБА_2, який проживає з позивачем та дочці позивача;

- зобов'язати відповідача призначити та виплатити позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за заявою від 10 листопада 2017 року по 21.02.2018 року в сумі, встановленій у законодавстві, а саме - ОСОБА_2, який проживає разом з позивачем, інваліду 3 групи - з 10.11.2017 року у розмірі, що встановлений чинним законодавством для осіб, які втратили працездатність, з листопада 2017 року - 1312 грн., з 1 грудня - 1373 грн., з 1 січня - 1373 грн; дочці позивача ОСОБА_3 - з 10.11.2017 року по 21.02.2018 - 442 грн. щомісяця.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем було протиправно відмовлено у призначенні адресної допомоги, як уповноваженому представнику сім'ї, на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскільки фактично адреса реєстрації позивача знаходиться на непідконтрольній Україні території.

У даній справі відкрито спрощене провадження та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на той факт, що місце реєстрації позивача не входить до переліків населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження та переліків населених пунктів на лінії зіткнення. Також, відповідач вказав, що, наразі позивачеві було подовжено виплату адресної допомоги на період з 21.02.2018 року по 20.08.2018 року.

У судове засідання представники сторін не прибули, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи

Представник позивача надав клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач, її донька ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які зареєстровані та мешкали в смт. Ювілейне Луганської області та є пов'язаними спільним побутом особами, внаслідок проведення АТО перемістились на підконтрольну Україні територію, набули статусу внутрішньо - переміщених осіб, що підтверджується відповідними довідками та перебувають на обліку у відповідача.

Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, була призначена і виплачувалась позивачу, як уповноваженому представникові сім'ї на її доньку та гр. ОСОБА_2, що є інвалідом 3 групи у періодах які загалом охоплювали часовий проміжок з 04.11.2014 року по 09.11.2017 року, про що також вказував відповідач у відзиві на позов.

10.11.2017 р. позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою щодо продовження виплат.

Розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради від 05.12.2017 р. позивачу відмовлено у призначенні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки смт. Ювілейне Луганської області, де зареєстрована позивач та зазначені особи, відсутнє в переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 р.

Не погодившись з зазначеним, позивач звернулась до суду.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 4, 4-1 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону та обліковується в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01.10.2014 року за № 505 запроваджено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг ( надалі - Порядок, в редакції, чинній на час звернення позивача з заявою до відповідача).

Пунктом 2 Порядку № 505 встановлено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Пунктом 3 Порядку визначено, що грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім'ї (далі - уповноважений представник сім'ї).

Вказаною нормою також визначено розміри такої допомоги залежно від статусу особи.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб усіх членів сім'ї.

Перевіряючи дії по відмові в призначенні адресної допомоги, на предмет відповідності ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає, що така відмова обґрунтована відсутністю смт Ювілейне ( наразі Катеринівка) Луганської області у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 р.

Однак, за інформацією Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, зазначений населений пункт входить до адміністративної території Артемівського району м. Луганська та знаходиться на тимчасово непідконтрольній державним органам України території.

Крім того, відповідно до листа Луганської обласної державної адміністрації від 23.01.2018 року вбачається, що , зазначений населений пункт підпорядкований Артемівській районній раді м. Луганська та розташований на території тимчасово не підконтрольній українській владі, відповідно до розпорядження КМ України від 02.12.2015 № 1276-р.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність у позивача, як уповноваженого представника сім'ї права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Розглядаючи вказану справу, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Слід вказати, що Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради при вирішенні питання стосовно наявності права особи на отримання адресної допомоги не наділене повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи, що розглядом справи доведено необґрунтованість позиції відповідача про відсутність підстав для вчинення дій у правовідносинах, з приводу яких подано позов, беручи до уваги, що у періодах, що передували зверненню позивача 10.11.2017 року, відповідна адресна допомога призначалась та виплачувалась та з того часу жодних обставин у сім'ї позивача не змінилось ( доказів протилежного суду не надано) та, зважаючи, що з 21.02.2018 року відповідні виплати продовжено, а також, через некоректність викладених вимог в розрізі сум виплат ( суд не піддає сумніву, що виплати, у разі набрання цим рішенням законної сили, будуть проведені відповідачем у належних розмірах, встановлених законодавством), суд задовольняє позов в наступній частині та шляхом зобов'язання відповідача призначити та виплатити позивачу, як уповноваженому представнику сім'ї, щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 10 листопада 2017 року по 20.02.2018 року в сумі, встановленій законодавством, а саме: на ОСОБА_2 - інваліда 3 групи, який проживає разом з позивачем та ОСОБА_3 - доньку позивача.

Суд відмічає, що задоволення позову у такий спосіб, є дотриманням гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, суд, беручи до уваги позицію, викладену у відзиві на позов, звертає увагу відповідача, що право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі "Міллер проти Австрії" від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, враховуючи те, що право на отримання адресної допомоги встановлено чинним законодавством України, дотримано всі вимоги для її призначення та виплат, посилання відповідача на можливу відсутність коштів на проведення виплат, йде у розріз з гарантованим статтею 1 Протоколу 1 Конвенції правом мирно володіти своїм майном.

У решті вимог суд відмовляє, оскільки вказане не є належним способом захисту права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не було обґрунтовано відсутності підстав для вчинення дій у правовідносинах, з приводу яких подано позов.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у спосіб, викладений вище.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради ( пр. Тракторобудівників,б. 144, м. Харків, 61121, ) призначити та виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ід.код НОМЕР_1, 61135, АДРЕСА_1), як уповноваженому представнику сім'ї, щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 10 листопада 2017 року по 20.02.2018 року в сумі, встановленій законодавством, а саме: на ОСОБА_2 - інваліда 3 групи ( ІНФОРМАЦІЯ_3, ід. код НОМЕР_2), який проживає разом з ОСОБА_1 та на ОСОБА_3 - доньку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4, ід. код НОМЕР_3).

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради ( пр. Тракторобудівників, б. 144, м. Харків, 61121, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ід.код НОМЕР_1, 61135, АДРЕСА_1) сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 серпня 2018 року.

Суддя Заічко О.В.