Справа № 826/16708/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Військової частини польової пошти НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини польової пошти НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 );

2) стягнути з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 39 052 грн 26 коп.

18 вересня 2017 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, в якій просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 );

2) стягнути з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 7615 грн 19 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при звільненні з військової служби, відповідачем в порушення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 утримано податки із суми, що підлягала компенсації за недоотримане речове майно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації втрат доходу в зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна.

Стягнуто з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію втрат доходу в зв`язку із утриманням суми на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного майна в розмірі 7615 грн 19 коп.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що на теперішній час передбачено виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб військовослужбовцям не тільки під час проходження служби, а й після їх звільнення, тому оспорювана сума коштів станом на жовтень 2016 року виплачуватись не повинна.

Крім того, дохід, отриманий позивачем, який звільнений з військової служби у вигляді грошової компенсації за неотримане речове майно, оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду апеляційної інстанції не надано.

30 липня 2018 року позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю часу для складання відзиву та надання правової допомоги.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не є обов`язковою, колегія суддів відповідно до частини другої статті 313 КАС України визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності представників сторін.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебував на військовій службі у званні підполковника на посаді офіцера відділу зведеного планування та контролю матеріально-технічного забезпечення Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомадувача Збройних Сил України від 21.04.2016 № 167, відповідно до частини шостої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми (а.с. 8).

Відповідно до наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 04.05.2016 за № 72, позивача виключено зі списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та всіх видів забезпечення (а.с. 9).

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.05.2016 за № 114, на підставі рапорту (вх. №62/2461 від 26.04.2016), позивача знято з речового постачання частини та встановлено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України. Відповідно до Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі згідно норм забезпечення при звільненні в запас (відставку) від 04.05.2016 за № 35/1126, ОСОБА_1 нараховано розмір грошової компенсації за недоотримане речове майно у сумі 39052 грн 26 коп. (а.с. 11).

ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 31437 грн 07 коп., при цьому утримано 7615 грн 19 коп. (податок з доходів фізичних осіб 18 %, у відповідності до ст. 169 Податкового кодексу України та військовий збір 1,5 %, у відповідності до підпункту 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з позивачем не було здійснено повного розрахунку у день звільнення, при цьому на день звільнення позивач являвся військовослужбовцем, відтак відповідачем протиправно утримано податки та збори у загальному розмірі 7615 грн 19 коп. при виплаті грошової компенсації в розмірі 31437 грн 07 коп.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) у порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин), установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України (у зазначеній редакції): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі-Закон №2011-XII).

Відповідно до ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За правилами п.1 частини першої ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами та в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Відповідно до п. 3 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна згідно норм забезпечення в разі: звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця.

Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі - Порядок №44).

Пунктом 2 Порядку №44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Частиною першою статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно із частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За змістом частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відтак, неотримання ОСОБА_1 грошової компенсації втрат доходу в зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна під час звільнення, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами).

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що звернення позивача до суду з вказаним позовом спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством, а відтак захист порушеного права має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-62цс18 та у постанові від 13 червня 2018 року у справі №14-173цс18, де констатовано, що спір, який виник між військовою частиною та колишнім військовослужбовцем щодо правомірності набуття останнім права власності на речове майно, має приватноправовий характер.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, підтверджені доказами, колегія суддів вважає, що спір, що розглядається є спором цивільної юрисдикції, а тому приходить до висновку про помилковість застосування судом першої інстанції правил Кодексу адміністративного судочинства України та розгляд спору як публічно-правового, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

У відповідності до п. 3 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково було розглянуто справу за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим виникає необхідність у частковому задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини польової пошти НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини польової пошти НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено: 31 липня 2018 року.