Справа № 32/96
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Ващенко Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року Справа № 32/96

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Бєлової Л.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Фуртас О.С.,

представника відповідача Єфіменко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду м. Києва від 07 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Україна-Мерседес-Бенц» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Україна-Мерседес-Бенц» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.02.2005 р. № 000082600/0.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 червня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що свідоцтва контрагентів позивача про реєстрацію їх як платників ПДВ анульовані, засновники таких суб'єктів не мають відношення до їх господарської діяльності, а також, що судом першої інстанції не було досліджено реальності спірних операцій.

З цих та інших підстав, вважаючи, що оскаржуване рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апелянт просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наголошуючи на безпідставності та необґрунтованості доводів апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний Дім «Україна-Мерседес-Бенц» (далі - СП ТОВ «Автомобільний Дім «Україна-Мерседес-Бенц») є юридичною особою та платником податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Спеціалізованою державною податковою інспекцією у м. Києві по роботі з великими платниками податків, правонаступником якої є відповідач, було проведено позапланову документальну перевірку правильності обчислення та своєчасності внесення до бюджету сум ПДВ СП ТОВ «Автомобільний Дім «Україна-Мерседес-Бенц» при здійсненні взаємовідносин з ТОВ «Нонстар ЛТД» та ПП «Спецсервіс-2003» за період з 01.01.2003 р. по 01.12.2004 р.

За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом складено акт від 31.01.2005 р. № 10/26-20/20021843, яким встановлено, що позивачем:

- безпідставно завищено податковий кредит по операціям з ТОВ «Нонстар ЛТД» на суму 35788,00 грн., що призвело до заниження нарахування та сплати до бюджету ПДВ у липні 2003 року на суму 35788,00 грн.;

- безпідставно завищено податковий кредит по операціям з ПП «Спецсервіс-2003» на суму 26958 грн., що призвело до заниження нарахування та сплати до бюджету ПДВ в грудні 2003 року та січні 2004 року на суму 26958,00 грн.

Такі висновки податкового органу обґрунтовані тим, що:

- рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.09.2004 р. визнано недійсними свідоцтво про державну реєстрацію, статут та установчий договір, свідоцтво платника ПДВ (від дати внесення до реєстру платників ПДВ) ТОВ «Нонстар ЛТД», первинні бухгалтерські та інші фінансово-господарські документи з реквізитами ТОВ «Нонстар ЛТД», а ДПІ у Солом'янському районі м. Києва 03.12.2004 р. складено акт про анулювання свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 36078640, виданого ТОВ «Нонстар ЛТД»;

- рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.05.2004 р. визнано недійсними статут, свідоцтво платника ПДВ (від дати внесення до реєстру платників ПДВ) ПП «Спецсервіс-2003», первинні бухгалтерські та інші фінансово-господарські документи з реквізитами ПП «Спецсервіс-2003», а ДПІ у Солом'янському районі м. Києва 15.07.2004 р. було складено акт про анулювання свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 36087444, виданого ПП «Спецсервіс-2003».

На підставі результатів перевірки контролюючим органом було прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.02.2005 р. № /0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з ПДВ на загальну суму 94119,00 грн., з яких: 62746,00 грн. - за основним платежем та 31373,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Втім, як було встановлено судом першої інстанції, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.09.2004 р. /справа № 2130-1/05 (22-3080/05)/ (на яке посилається податковий орган) дійсно було визнано недійсним свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ «Нонстар ЛТД»; визнано недійсним статут та установчий договір ТОВ «Нонстар ЛТД»; визнано недійсним свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ «Нонстар ЛТД» № 36078640, видане 21.05.03., від дати внесення до Реєстру платників податку на додану вартість; визнано недійсними первинні бухгалтерські та інші фінансово-господарські документи з реквізитами ТОВ «Нонстар ЛТД».

Однак, воно не набуло законної сили та ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 27.05.2005 р. було скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а справу призначено до розгляду.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 09.08.2005 р. позовну заяву залишено без розгляду.

Також постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.10. по справі № 2а-9436/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2011 р., було відмовлено в задоволенні позову ДПІ у Солом'янському районі м. Києва до ПП «Спецсервіс-2003» про припинення державної реєстрації даного підприємства з моменту внесення запису до Єдиного державного реєстру, тобто з 22.10.2003 р.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.10.2013 р. № К/9991/33233/11 вказані судові рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

За результатами нового розгляду постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2013 р. по справі № 2а-9436/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2014 р., у задоволенні позову про припинення державної реєстрації ПП «Спецсервіс-2003» з моменту внесення запису до Єдиного державного реєстру, тобто з 22.10.2003 р. - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.05.2014 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження по перегляду означених судових рішень.

У цій справі позивачем оскаржується податкове повідомлення-рішення від 02.02.2005 р. № 000082600/0, яке, на його думку є протиправним, що й стало підставою для його звернення до суду з даним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні достатні правові підстави вважати недійсними свідоцтва платників ПДВ контрагентів позивача і що спірні господарські операції мали місце ще до прийняття судових рішень, на які посилається відповідач та що такі операції були виконані позивачем і його контрагентами в повному обсязі і щодо них складені та зареєстровані відповідні податкові накладні.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 1.7 ст. 1 Закону № 168/97-ВР визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

За приписами підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті Закону № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

При цьому, Законом № 168/97-ВР передбачено лише один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7).

Згідно з пп.пп. 7.2.1, 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну назву отримувача; ж) ціну продажу без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

У пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. У разі, коли суми податку включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, законодавством, нарахованих на суму податкового підтверджену зазначеним цим підпунктом документами.

У ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV закріплено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що для встановлення правомірності визначення платником податків його податкових зобов'язань з ПДВ і формування податкового кредиту належить з'ясувати реальність руху активів і коштів у процесі здійснення господарських операцій, а також господарську мету укладання відповідних договорів та економічний результат їх вчинення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що між позивачем та ПП «Спецсервіс-2003» укладено договори поставки та монтажу від 19.12.2003 р. № 2003-12-19, від 30.12.2003 р. № 2003-30-12, від 31.12.2003 р. № 2003-31-12, від 25.12.2003 р. № 2003-25-12, від 15.01.2004 р. № 2004-01-15, від 19.12.2003 р. № 2003-12-19.

Також між позивачем і ТОВ «Нонстар ЛТД» укладено договір поставки та монтажу від 19.06.2003 р. № 2003-06-19.

Товарність операцій за вказаними договорами підтверджується відповідними первинними документами, зокрема: специфікаціями, податковими накладеними, актами виконаних робіт, платіжними дорученнями, а предмет вказаних договорів узгоджується з видами економічної діяльності позивача.

При цьому, наявність у позивача вказаних документів, зокрема на момент проведення податкової перевірки, зафіксована й в самому акті перевірки та не спростована апелянтом.

Крім того, апелянтом не спростовано наявності у позивача технічної спроможності та трудових ресурсів для здійснення вказаних видів господарської діяльності.

При цьому, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено реальності спірних операцій, спростовуються матеріалами справи та є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з акту перевірки, на підставі якого контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, підставою для невизнання таких операцій стало анулювання свідоцтв платників ПДВ контрагентів позивача.

Водночас, доводи апелянта про те, що свідоцтва контрагентів позивача про реєстрацію їх як платників ПДВ анульовані, є безпідставними, з огляду на вищезазначені остаточні судові рішення щодо ТОВ «Нонстар ЛТД» та ПП «Спецсервіс-2003».

Разом з тим, у рішеннях ЄСПЛ від 28.11.1999 р. по справі «Brumarescu v. Romania» та від 24.07.2003 р. по справі «Ryabykh v. Russia» Суд зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що засновники контрагентів позивача не мають відношення до їх господарської діяльності, також є необґрунтованими, оскільки в даному випадку відсутні відповідні вироки суду, які б набрали законної сили та чітко встановлювали фіктивність саме спірних операцій між позивачем і його контрагентами.

При цьому, сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб'єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним доказом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами.

Водночас, апелянтом не доведено наявності , що між позивачем і його контрагентами мали місце злагоджені узгоджені дії, спрямовані на безпідставне отримання податкових вигід, принаймні, що позивач взагалі був обізнаним з приводу дійсного стану їх правосуб'єктності.

Аналогічна правова позиція викладена а постановах Верховного Суду від 27.03.2018 р. по справі № 816/809/17, від 13.03.2018 р. у справі № 814/3520/13-а.

Крім того, статтею 61 Конституції України регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб і для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670.

Схожа правова позиція застосовується й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (2009 р., заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

У рішеннях від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», від 10 березня 2010 року у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» ЄСПЛ наголосив, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд відзначає й те, що податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів правомірності податкового повідомлення-рішення від від 02.02.2005 р. № 000082600/0 та не переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладене та переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 07 червня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 07 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 01 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: