Справа № 9901/701/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 липня 2018 року

Київ

справа №9901/701/18

адміністративне провадження №П/9901/701/18

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича М.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним і нечинним рішення та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, Комісія) з такими позовними вимогами:

визнати протиправним і нечинним в повному обсязі рішення КДКП від 4 липня 2018 року № 1042дс-18, яким відмовлено у відкриті дисциплінарного провадження за дисциплінарною скаргою щодо старшого слідчого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Запорізької області ОСОБА_4;

визнати дії і бездіяльність КДКП від 4 липня 2018 року № 1042дс-18 щодо прийняття рішення від 4 липня 2018 року № 1042дс-18 протиправними;

зобов'язати КДКП відкрити дисциплінарне провадження та провести перевірку за скаргою позивачів.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі, з-поміж іншого, зазначили, що слідчий ОСОБА_4 у двох кримінальних провадження №№ 000084, 0000109 постановив ухвали про їх закриття від 31 жовтня 2017 року та від 21 грудня 2017 року відповідно. В обох випадках ці ухвали оскаржено до суду, відтак ухвалою слідчого судді їх скасовано як незаконні з підстав невиконання слідчим вимог статей 91-94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). У зв'язку з тим, що ухвалою слідчого судді встановлено невиконання слідчим ОСОБА_4 вимог процесуального закону, рішення КДКП про відмову у відкритті дисциплінарного провадження з мотивів відсутності у його діях порушень позивачі (як потерпілі у вказаних кримінальних провадженнях) вважають неправомірним, у зв'язку з чим звернулися до суду.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі за цим позовом суд виходить з такого.

За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Даючи офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, серед іншого, зазначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту &?г;…&gз;.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів».

За змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отож, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Судячи зі змісту позову, факт невиконання слідчим ОСОБА_4 вимог статей 91-94 КПК, відповідно і неналежне виконання ним службових обов'язків, підтверджено ухвалами слідчого судді. Тому КДКП безпідставно відмовила у відкритті дисциплінарного провадження стосовно слідчого з мотивів відсутності порушень у його діяльності.

За частиною десятою статті 131 Конституції України відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.

Відповідно до статті 44 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

За частиною першою статті 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Частиною другою статті 45 Закону № 1697-VII встановлено, що право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів розміщує на своєму веб-сайті рекомендований зразок дисциплінарної скарги.

За частинами першою, другою статті 46 Закону № 1697-VII секретаріат Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у день надходження дисциплінарної скарги реєструє її та за допомогою автоматизованої системи визначає члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів для вирішення питання щодо відкриття дисциплінарного провадження.

Член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів своїм вмотивованим рішенням відмовляє у відкритті дисциплінарного провадження, якщо: 1) дисциплінарна скарга не містить конкретних відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку прокурора; &?ш;..&? ;.

Відповідно до пункту 107 Положення про порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, прийнятого всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Положення), рішення про відмову у відкритті дисциплінарного провадження повинно бути вмотивованим та протягом трьох днів з моменту прийняття надісланим заявникові.

Копія рішення члена Комісії про відкриття дисциплінарного провадження надсилається прокурору, щодо якого його відкрито, та особі, за зверненням якої відкрито провадження, протягом трьох днів.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 1697-VII прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення. Норми такого ж змісту наведено у пункті 148 Положення.

З наведеного вище правового регулювання висновується, що оскарженню, зокрема, у судовому порядку підлягають ті рішення КДКП, які прийнято за результатами дисциплінарного провадження і право на таке оскарження має прокурор як суб'єкт цього дисциплінарного провадження. Особи, за дисциплінарною скаргою яких КДКП приймає рішення у визначеному Законом № 1697-VII і Положенням порядку, не є суб'єктами дисциплінарного провадження і за Законом № 1697-VII не наділені правом на оскарження рішень КДКП як за результатами дисциплінарного провадження, так і за наслідками вирішення питання про його відкриття.

Правову позицію аналогічного змісту вже висловила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18.

У зв'язку з наведеним вище слід також додати, що з огляду на правовідносини, які виникли між позивачами і органом державної влади (прокуратури) у зв'язку з досудовим розслідуванням кримінальних проваджень, стверджувані заявниками порушення КДКП їхніх суб'єктивних прав у зв'язку з відмовою у відкритті дисциплінарного провадження і незастосуванням до слідчого ОСОБА_4 заходів дисциплінарного впливу не можна вважати обґрунтованими і такими що дійсно порушують їхні індивідуальні охоронювані законом права та/або інтереси як потерпілих у кримінальному провадженні. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сторони у згаданих вище кримінальних провадженнях мають право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, слідчого в межах кримінального процесу виключно у порядку, встановленому КПК, і таким своїм правом вони, судячи зі змісту позову, скористалися.

Обраний позивачами спосіб захисту, як-от оскарження рішення КДКП про відмову у відкритті дисциплінарного провадження стосовно слідчого, який, як вважають позивачі, порушує вимоги КПК, жодним чином не зможе мати позитивного впливу на хід досудового розслідування і не відновить їхніх прав як учасників кримінального провадження. Крім того, саме ж рішення КДКП за результатами розгляду дисциплінарної скарги, незважаючи на те, що його прийнято у зв'язку з дисциплінарною скаргою ОСОБА_3, не створює для останнього жодних юридичних прав та/чи обов'язків, а з огляду на завдання дисциплінарного провадження і правовий статус КДКП у цих правовідносинах, рішення цього органу і не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на обставини, у зв'язку з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до адміністративного суду, та наведене правове регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити.

На виконання вимог частини шостої статті 170 КАС та в аспекті спірних правовідносин суд роз'яснює, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Спір, за вирішенням якого звернулися позивачі, не підлягає судовому розгляду, тому у цій справі суд не зазначає до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

Аналогічну правову позиція висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17.

Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним і нечинним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя М.І. Смокович