Справа № 826/6891/17
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6891/17 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійович (далі - відповідач, уповноважена особа) про визнання протиправними дії та скасування рішення відповідача про визнання нікчемними переказ коштів (транзакції) на загальну суму 28081,71 грн., здійсненого ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок № НОМЕР_1, та подальшого переказу коштів у сумі 28081,71 на депозитний рахунок № НОМЕР_2, що належать позивачу; зобов'язання відповідача подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за рахунком № НОМЕР_2 на суму 22000,00 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 26 березня 2018 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Також апелянт звертав увагу суду на те, що вчинені між позивачем та банком правочини (транзакції) є нікчемними, а операції з перерахування коштів на рахунки позивача - фіктивними.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у ПАТ «Банк Михайлівський» позивачу відкрито рахунок № НОМЕР_1.

23 листопада 2015 року між позивачем, як стороною-1, та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», як стороною-2, укладено Договір № 980-006-000152717, за умовами якого сторона-1 передає стороні-2 (ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський») у власність грошові кошти в сумі 6000,00 грн. в порядку та на строк, визначені цим договором, а сторона-2 зобов'язувалася повернути кошти стороні-1 та виплатити проценти в порядку та на умовах, встановлених договором.

Вподальшому між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» було укладено ряд Додаткових угод до Договору № 980-006-000152717 від 23.11.2015 року, у яких зазначено, що сторони домовились збільшити суму коштів, що передається стороною-1 у власність стороні-2, а саме загальна сума коштів становить 28000,00 грн.

19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» перераховано на рахунок позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» кошти на загальну суму 28081,71 грн.

23 травня 2016 року між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» № 980-006-000249282, згідно умов якого кошти з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у сумі 28081,71 грн. перераховано на депозитний рахунок № НОМЕР_2, що підтверджується платіжним дорученням № 5287257 від 23.05.2016 року.

18 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» уклав із ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» Договір відступлення прав вимоги № 1805 (далі - Договір відступлення № 1805), згідно умов якого ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» зобов'язалось відступити Банку права вимоги, належні йому, за кредитними договорами з усіма додатковими угодами до них, укладеними з фізичними особами. Банк в свою чергу, зобов'язався оплатити права вимоги.

Разом з тим, на підставі рішення Національного банку України № 14/БТ від 23 травня 2016 року «Про віднесення ПАТ "Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 812 від 23 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

13 червня 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 991, яким продовжила строки тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 червня 2016 року по 22 липня 2016 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12 липня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 1213 від 12 липня 2016 року про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року та делегування повноважень ліквідатору банку Ірклієнку Ю.В. У зв'язку з цим, з 18 липня 2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав виплати гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01 вересня 2016 року було змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський».

Позивач звернувся до відповідача щодо включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

31 березня 2017 року ОСОБА_2 виплачено 6081,71 грн., а у виплаті залишку суми 22000,00 грн. відмовлено та повідомлено, що операції з перерахування коштів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунки позивача є нікчемними, внаслідок чого кошти за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодуванню не підлягають.

Позивач не погоджуючись з такою відмовою відповідача звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 4452-VI), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Положенням про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 14 від 09 серпня 2012 року (далі - Положення № 14).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 26 цього ж Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті.

В пп. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує, зокрема:

- перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

- перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону.

Частинами 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Так, Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено підстави, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Таким чином, перевірка правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, здійснюється Фондом відносно правочинів (у тому числі договорів) укладених саме з банком, як стороною відповідного правочину.

Перевіряючи правильність рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що зарахування від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» коштів на рахунок позивача, який відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський», підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Доводи апелянта щодо нікчемності правочинів (транзакцій) з перерахування коштів на рахунок позивача від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не наділяє уповноважену особу Фонду правом визнавати нікчемними правочини, укладені між фізичними особами - клієнтами банку з третіми особами, а тому, висновки про безпідставність операції перерахування з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунки позивача грошових коштів у розмірі 28000,00 грн. та процентів є помилковими.

Як убачається з матеріалів справи, грошові кошти від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» в сумі 28081,71 грн. надійшли на поточний рахунок позивача на підставі укладеного між ними договору № 980-006-000152717 від 23.11.2015 року. У свою чергу ПАТ «Банк Михайлівський» не є стороною за даним договором, оскільки він лише виконував розрахункове обслуговування рахунку та в силу пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» був зобов'язаний виконувати доручення клієнтів.

Договір про обслуговування банком банківського рахунку передбачає право банка відмовити у проведенні розрахункових та касових операцій при наявності фактів, що свідчать про порушення клієнтом норм чинного законодавства України, умов цього договору та банківських правил оформлення розрахункових, касових документів, заяв, доручень і строків їх подання до банку.

ПАТ «Банк Михайлівський» при проведенні розрахункових операцій між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» зазначених фактів не встановлював, а отже операції по перерахунку коштів є правомірними та відповідали діючому законодавству України.

Твердження апелянта про те, що позивач не є вкладником Банку у розумінні Закону № 4452-VI, оскільки кошти на його рахунки, відкриті у ПАТ «Банк Михайлівський», надійшли від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на підставі договору № 980-006-000152717 від 23.11.2015 року, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку правовідносини між позивачем і вказаним товариством не є предметом цього спору. Кошти від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» надійшли для позивача та були залучені Банком на його рахунок на умовах відповідного договору, укладеного між позивачем і Банком, що у відповідності до вимог ст. 2 Закону № 4452-VI надає достатні та необхідні правові підстави для визнання таких коштів вкладом, а позивача - вкладником.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому Європейський суд з прав людини, серед іншого, зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на концепцію, яка вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

В розумінні ст.177 ЦК України грошові кошти позивача є об'єктом її майнових прав, а тому ці права відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини та ст.41 Конституції України є непорушними до тих пір, поки не буде досягнуто справедливого балансу між порушенням таких прав та суспільним інтересом. Натомість, відповідачем всупереч ч.2 ст.77 КАС України не доведено існування вказаного балансу та відсутність майнових прав позивача на кошти, що розміщені на банківському рахунку.

Посилання апелянта на порушення банком обмежень, накладених постановою правління Національного банку України від 22 грудня 2015 року №917 зі змінами, внесеними постановою правління Національного банку України від 27 квітня 2016 року №295, в частині проведення кредитних операцій на суму ,51 грн. на підставі укладених з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» договорів відступлення прав вимоги №1805 від 18 травня 2016 року та №1 від 19 травня 2016 року не може бути підставою для визнання нікчемними правочинів (транзакцій) з перерахування коштів від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивача та позбавлення її права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, оскільки вказані постанови становлять банківську таємницю, адресуються посадовим особам банку, а не вкладникам (клієнтам банку), позивач не міг знати про її зміст та встановлені обмеження, а тому невиконання посадовими особами банку постанови Національного банку України, навіть якщо таке і мало місце, не є саме по собі підставою для висновку про нікчемність відповідних правочинів та операцій. Негативні наслідки при невиконанні банком рішень Національного банку України щодо обмеження чи припинення операцій настають саме для такого банку, а не для його клієнтів (вкладників), а тому позивач не може нести відповідальність за дії (бездіяльність) фінансової установи та зазнавати на підставі цього негативних наслідків.

Крім того, на дату зарахування коштів на рахунок позивача відносно банку діяла постанова Правління Національного банку України від 22 грудня 2015 року №917/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» із змінами, внесеними постановою Правління Національного банку України №295/БТ від 27 квітня 2016 року «Про окремі питання діяльності ПАТ «Банк Михайлівський» та внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 22 грудня 2015 року №917/БТ», згідно з якими, з огляду на те, що банк виконує заходи, передбачені Планом фінансового оздоровлення, спрямовані на зменшення кредитного ризику та підтримку ліквідності банку, пом'якшено обмеження у діяльності банку, встановлені постановою від 22 грудня 2015 року №917/БТ, зокрема, виключено таке обмеження, як не допускати проведення будь-яких операцій за договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, на час здійснення зарахування коштів на банківський рахунок позивача - 19 травня 2016 року - відсутні обмеження щодо проведення операцій за договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а тому визнання договору нікчемним на цій підставі є необґрунтованим.

Згідно п. 5 розділу ІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 14 від 09.08.2012 року, уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує та надає до Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку, зокрема, такі переліки:

1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, згідно з додатком 2 до цього Положення;

2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, згідно з додатком 3 до цього Положення.

Також, даним пунктом передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та доповнення до переліків.

Отже, у разі наявності підстав для включення даних про рахунок вкладника, який раніше не був включений до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладом, уповноважена особа має подати до Фонду відповідне доповнення до переліку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рахунок позивача мав би бути включеними до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, у зв'язку із чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів правомірності своїх дій та не включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, та не переконав суд у своїй правоті.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» не підлягає задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев