Справа № 826/3794/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 серпня 2018 року № 826/3794/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми стягнення за час вимушеного прогулу та одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі -відповідач), в якому просив:

- скасувати наказ начальника ГУНП в Одеській області № 1567 о/с про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів від 16 листопада 2016 року та поновити на посаді начальника Білгород-Дністровського відділу поліції;

- зобов'язати відповідача виплатити грошову компенсацію за 36 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2016 року по день звільнення (з урахуванням даті поновлення на роботі);

- зобов'язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 16 листопада 2016 року по час поновлення на роботі (п.24 Положення про проходження служби рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ, п.8 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію);

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, визначену статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб» та п.10 постанови КМУ від 17.07.92 № 393.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що його звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 (скорочення штатів або проведення організаційних заходів) відбулося з порушенням вимог Закону України «Про Національну поліцію» та норм чинного трудового законодавства. Вказав на те, що підставами для звільнення слугували акти про неможливість в ознайомленні з попередження про наступне звільнення, відсутності за місцем проживання та про неможливість в ознайомленні з попередженням з деякими роз'ясненнями норм діючого законодавства України, а саме - Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 15.11.2016, у той час коли він знаходився на лікарняному та перебував на лікуванні в іншому місті.

У судове засідання позивач не з'явився, просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Представник відповідача також не з'явився в судове засідання, на адресу суду надіслав письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на їх безпідставність.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент ухвалення відповідного рішення), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент ухвалення відповідного рішення), суд в судовому засіданні 01.06.2017 дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 16.11.2017 №1567 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», позивача звільнено зі служби в поліції з посади начальника Білгород-Дністровського відділу поліції відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку зі скороченням штатів.

Вважаючи такий наказ відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» (далі також - Закон), який за своєю правовою природою є спеціальним законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 77 Закону, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Разом з тим, загальним законодавством у сфері трудовим відносин є Кодекс законів про працю України (далі також - КЗпП України), який регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка полягає у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Норми Закону України «Про Національну поліцію», які визначають умови і підстави звільнення поліцейських з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.

При цьому, гарантії для працівників, які підлягають вивільненню, встановлені статтями 40, 492 Кодексу законів про працю України і в тій мірі, у якій вони передбачені в Кодексу законів про працю України не забезпечені у Законі України «Про Національну поліцію». Тому ці норми Кодексу законів про працю України повинні застосовуватись при вирішенні даного спору.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Разом з тим, статтею 42 Кодексу законів про працю України закріплено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

За приписами статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За змістом частин першої-третьої статті 492 Кодексу законів про працю Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

За результатом системного аналізу наведених норм загального та спеціального законодавства суд дійшов висновку, що розірвання трудового договору з працівником, у тому числі, звільнення зі служби в поліції, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (пункт 4 частини першої статті 77 Закону, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України), зобов'язує роботодавця під розписку попередити працівника особисто не пізніше ніж за два місяці до звільнення, одночасно запропонувавши працівникові іншу роботу на цьому ж підприємстві.

Якщо ж працівник, який підлягає звільненню, не погоджується на запропоновану йому роботу, подальше своє працевлаштування він здійснює самостійно або через державну службу зайнятості.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10.11.2016 у справі №К/800/11544/16, суди під час розгляду спорів даної категорії повинні встановлювати наступне: чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ними норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції та чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі.

При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 по справі №6-1723цс17.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом від 16.09.2016 №2244 дск "Про організаційно-штатні зміни" оголошено наказ Національної поліції України від 02.09.2016 №788 дск.

Згідно доводів відповідача, скорочені були всі посади без виключення, у тому числі і посада позивача. При цьому, відповідач зазначив, що кількість посад у Білгород-Дністровському ВП ГУНП у тимчасовому штаті - 287, а в постійному - 249, тобто 38 посад було скорочено.

Водночас, на виконання пункту 2 частини першої статті 65 та частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем не було надано суду жодних доказів того, що з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків позивача, йому не могла бути запропонована робота в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області за умови дійсного скорочення штату.

Крім того, позивач посилаючись на те, що його у встановлений законом строк не було повідомлено про скорочення штату, зазначив, що жодних повідомлень від відповідача не міг отримати оскільки тривалий час перебував на лікуванні.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, як свідчать матеріали справи, 16 вересня 2016 року перебуваючи в Києво-Святошинському районі м. Києва, позивач звернувся з приводу надання медичної допомоги до Боярської ЦРЛ, яка підпорядкована Києво-Святошинській райдержадміністрації м. Києва, де йому було рекомендовано госпіталізацію, від якої він відмовився (довідка ЦРЛ від 16.09.2016).

З 17 вересня 2016 року по 17 грудня 2016 року позивач перебував на лікуванні в медичних установах м. Києва на стаціонарному та амбулаторному режимі, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії листків непрацездатності № № 389191, 258415, 397309, 248451, 176487.

В обґрунтування своєї правової позиції про правомірність звільнення позивача, відповідач зазначив, що 09.12.2016 року на адресу позивача направлялись два рекомендовані листи про повідомлення про звільнення, водночас, на думку суду, вони не є доказом своєчасного повідомлення працівника про звільнення.

Жодних інших доказів, про повідомлення позивача за 2 місяці про наступне вивільнення (16.11.2016) відповідачем суду не надано.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідачем порушено положення частини першої статті 492, статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи зазначеного попередження у встановлений законом строк позивачу надіслано не було, про звільнення позивача було фактично, після спливу дати звільнення.

Більше того, відповідачем порушено положення статті 42 та частин другої-третьої статті 492 Кодексу законів про працю України, оскільки ним не запропоновано позивачу іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, з урахуванням критеріїв переважності його права на залишення на роботі.

Таким чином, з огляду на наведене, враховуючи порушення відповідачем при звільненні позивача вимог трудового законодавства, зокрема, статей 492 та 42 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, отже спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача зі займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню саме на ній з 17.11.2016 (наступного дня після незаконного звільнення).

Також, виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.2016 по день ухвалення судового рішення.

За припасами частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі також - Порядок).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 17.11.2016 (наступний день за днем звільнення) по 01.08.2018 (день ухвалення судового рішення), кількість днів вимушеного прогулу станом на 04.07.2018 становить 425 робочих дні.

З довідки Головного управління Національної поліції в Одеській області від 19.04.2017 №698 вбачається, що за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням, грошове забезпечення позивача склало: 8805,90 грн. за вересень 2016 року та 10698,08 грн. за жовтень 2016 року.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 470,81 грн., обраховане як (8805,90 грн. грошове забезпечення за вересень 2016 року + 10968,08 грн. грошове забезпечення за жовтень 2016 року)/42 кількість робочих днів).

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, становить: 470,81 грн. х 425 робочих дні = 200 094,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що за змістом пунктів 1.5 та 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Враховуючи, що позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу слід стягнути саме з останнього.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача виплатити грошову компенсацію за 36 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2016 року по день звільнення (з урахуванням даті поновлення на роботі) та нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, визначену статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб» та п.10 постанови КМУ від 17.07.92 № 393, суд відмовляє у їх задоволенні з огляду на наступне.

Згідно листа відповідача від 19.04.2017 №14/1-420 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 89400,00 грн. та компенсацію відпустки у розмірі 10728,00 грн., що спростовує доводи позивача про необхідність їх стягнення з відповідача.

Відповідно до часини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, суд вважає необхідним поновити позивача на займаній посаді.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак позов підлягає задоволенню в зазначеній частині.

Отже, аналізуючи у взаємозв'язку між собою наведені правові норми та належні докази надані сторонами у справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподілу у дані справі не підлягають, оскільки у відповідності до приписів частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», у редакції чинній на моменту ухвалення рішення, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми стягнення за час вимушеного прогулу та одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення задовольнити частково.

2. Скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1567 о/с від 16 листопада 2016 року про звільнення у зв'язку зі скороченням штатів з посади начальника Білгород-Дністровського відділу поліції.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Білгород-Дністровського відділу поліції з 17.11.2016.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) з Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул.Єврейська, 12, Одеса, 65014) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 200094,25 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Білгород-Дністровського відділу поліції та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов