Справа № 820/662/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2018 року

Київ

справа №820/662/17

адміністративне провадження №К/9901/36498/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року

у справі № 820/662/17

за позовом ОСОБА_2

до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення від 26.12.2016 року № 1-00, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі - відповідач, Південна ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області) про скасування податкового повідомлення-рішення від 26.12.2016 року № 1-00.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року адміністративний позов задоволений, скасовано податкове повідомлення-рішення від 26.12.2016 року № 1-00 (арк. справи 16-22).

Підставою для задоволення позову стали посилання суду першої інстанції на те, що 13.01.2016 року Харківською міською радою прийнято рішення № 112/16 «Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 №126/11 «Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України», яким викладено у новій редакції підпункт 267.2.1 статті 267 ПК України. Оскільки рішення міської ради про встановлення транспортного податку прийнято у 2016 році, тому встановлені таким рішенням місцеві податки підлягають застосуванню не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2017 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року апеляційну скаргу задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з тим, що рішенням міської ради встановлено справляння транспортного податку з 01.01.2016 року, а оскільки вартість транспортного засобу позивача складає 1 264 452,8 грн, то транспортний засіб позивача в розумінні вимог Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування зі сплати транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік.

Не погоджуючись із прийнятою судом апеляційної інстанції постановою, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач в силу вимог пп. 12.3.4 п. 12.3 статті 12 Податкового кодексу України повинен платити транспортний податок за 2016 рік у 2017 році, оскільки рішення Харківської міської ради з відповідними змінами прийнято лише 13.01.2016 року за № 112/16.

Відповідач надіслав на адресу суду заперечення, в яких зазначив, що згідно інформації, розміщеної на веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, середньоринкова вартість транспортного засобу марки "AUDI", модель "Q7", 2016 року випуску складає 1 264 452,8 грн, отже транспортний засіб позивача в розумінні вимог Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування зі сплати транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік. На підставі викладеного просив суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, та підтверджено матеріалами справи, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1, позивач є власником автомобіля марки «AUDI», модель «Q7», 2016 року випуску, з об'ємом двигуна 1984 куб. см. Автомобіль придбаний позивачем в квітні 2016 року.

Південною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення - рішення від 26.12.2016 року № 1-00, яким відповідно до п. 267.1, п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, визначено позивачу до сплати суму податкового зобов'язання зі сплати транспортного податку у розмірі 15 368,85 грн.

З приводу спірного питання суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (в редакції закону від 24.12.2015 року).

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної, який станом на 01.01.2016 становив 1378 грн.

Таким чином, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 1 033 500 грн.

Зі змісту підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України та Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66 вбачається, що повноваження та обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку.

Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація.

Як встановлено судом, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову та наявності підстав для сплати позивачем транспортного податку виходив з тих мотивів, що середньоринкова вартість автомобіля позивача становить більше ніж 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня податкового (звітного) року. Зокрема, суд посилався на те, що середньоринкова вартість транспортного засобу марки "AUDI", модель "Q7", 2016 року випуску складає 1 264 452,8 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація від Мінекономрозвитку, яка підтверджує середньоринкову вартість транспортного засобу позивача, з огляду на що впевнитись у наявності підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення неможливо, а суд апеляційної інстанції взагалі не посилався на жоден документальний доказ при визначенні вартості у 2016 році транспортного засобу позивача.

При цьому не є в даному випадку належним в розумінні статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, доказом того, що автомобіль позивача є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році посилання суду апеляційної інстанції на те, що «вартість автомобіля позивачем не оскаржується, що вбачається з його заперечень на апеляційну скаргу та з пояснень його представника в судовому засіданні апеляційної інстанції».

Таким чином, судом апеляційної інстанції не наведено документального доказу при визначенні середньоринкової вартості автомобіля позивача, яка впливає на віднесення такого автомобіля до об'єкта оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України.

Враховуючи положення вищенаведених норм, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відповідачем не виконано обов'язку щодо надання належних доказів на підтвердження наявності підстав для визначення позивачу податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік. При цьому, судом апеляційної інстанції в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано ані у відповідача, ані у Мінекономрозвитку, інформації, яка стала підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. В той час як розрахунок середньоринкової вартості транспортного засобу здійснюється Мінекономрозвитку та безпосередньо впливає на визначення об'єкту оподаткування транспортним податком.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, суд не позбавлений можливості витребувати докази за власною ініціативою на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 341, 345, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року у справі № 820/662/17, - задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року у справі № 820/662/17, - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко