Справа № 810/1946/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року 810/1946/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 10.10.2017 №772-ХVІІІ-VІІ "Про відмову у наданні земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Пухівську сільську раду надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка згідно з графічним матеріалом в строк не пізніше одного місяця від набрання законної сили постанови суду та в порядку і в спосіб, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з метою реалізації свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га вона звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка. На виконання вимог чинного законодавства до вказаної заяви нею було додано графічні матеріали з позначенням місця розташування бажаної для відведення земельної ділянки, а також копії паспорту та реєстраційної картки платника податків. Проте, в задоволенні вказаної заяви їй було відмовлено, мотивуючи це тим, що вказана на картографічному матеріалі земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні Міністерства оборони України.

Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, оскільки в дійсності вказана земельна ділянка є вільною і відповідач не мав законних підстав для відмови.

Позивачем подано до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що у третьої особи відсутні будь-які належні документи на підтвердження наявного у неї права користування тією земельною ділянкою, на яку вона претендувала. При цьому, позивач зауважила, що інформація, яка зазначена в оскаржуваному рішенні, є тільки констатацією факту, а тому не може бути підставою для відмови в задоволенні її заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Третя особа подала до суду пояснення щодо позову, в яких проти задоволення позову заперечила. В обґрунтування своїх заперечень третя особа зазначила, що оскаржуване позивачем рішення є законним, оскільки дійсно вказана земельна ділянка знаходиться в користуванні Міністерства оборони України та не вилучались з користування, згоду на вилучення вказаної земельної ділянки Міністерство оборони України не давало, а тому сільська рада не мала підстав для надання дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою та для передачі вказаної земельної ділянки у власність.

На підтвердження наявності у третьої особи права користування на вказану земельну ділянку третя особа послалась на наявні документи, згідно яких вказані землі є землями державного фонду, землі оборони, були передані у користування Міністерства оборони України, в межах розпоряджень на рівні міністерства були закріплені спочатку за одною військовою частиною, пізніше за іншою, і не вибували із користування міністерства, не були передані у комунальну власність, не вилучались у третьої особи, а той факт, що на даний час ще не оформлений державний акт на право користування, не є підставою для припинення права користування, яке третя особа отримала на законних підставах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України.

22 червня 2018 року позивачем подано до суду клопотання про слухання справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ознайомившись із поданим клопотанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Як вбачається з ухвали Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 про відкриття провадження у справі, провадження у справі №810/1946/18 відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи з огляду на те, що справа відноситься до справ незначної складності.

Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Ознайомившись з адміністративним позовом, зокрема, з його предметом, підставами та змістом, суд приходить до висновку про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а відтак суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням осіб, та вказує про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка Броварського району Київської області.

До вказаного клопотання позивач додала схему бажаного місця розташування земельної ділянки, копію паспорта та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру.

10 жовтня 2017 року Пухівською сільською радою Броварського району Київської області прийнято рішення №772-ХVІІІ-VІІ "Про відмову у наданні земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ", відповідно до якого позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для особистого селянського господарства.

В якості підстави для відмови Пухівська сільська рада в оскаржуваному рішенні зазначила, що вказана на картографічному матеріалі земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні Міністерства оборони України.

23 жовтня 2017 року позивачем було подано до Пухівської сільської ради інформаційний запит, в якому, зокрема, просила надати їй інформацію: якій саме підрозділ Міністерства оборони України постійно користується земельною ділянкою, на яку посилається Пухівська сільська рада при ухваленні відмовного вішення №772-ХVІІІ-VІ від 10.10.2017; на підставі якого Рішення і від коли, Міністерство оборони України постійно користується земельною ділянкою, на яку посилається Пухівська сільська рада при ухваленні відмовного вішення №772-ХVІІІ-VІ від 10.10.2017; картографічний матеріал земельної ділянки, якою постійно користується Міністерство оборони України, на яку посилається Пухівська сільська рада при ухваленні відмовного вішення №772-ХVІІІ-VІ від 10.10.2017

Листом від 30.10.2017 №701/02-13 відповідач повідомив позивача про те, що заявлена нею земельна ділянка на підставі Акту про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444 знаходиться у користуванні військових формувань збройних сил України і таким чином має цільове призначення (категорію земельної ділянки) землі оборони.

Також, у даному листі відповідач повідомив позивача, що орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо розпорядження землями Міністерства оборони України.

15 листопада 2017 року позивачем подано до Пухівської сільської ради ще один інформаційний запит, в якому, зокрема, просила надати їй: акт про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444; картографічний матеріал земельної ділянки, якою постійно користується Міністерство оборони України, згідно акту про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444; зазначити якій саме підрозділ Міністерства оборони України постійно користується земельною ділянкою, на підставі акту про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444.

Листом від 20.11.2017 №752/02-13 відповідач повідомив позивача про те, що Пухівська сільська рада Броварського району Київської області не є володільцем запитуваної інформації, проте з метою належного виконання вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит направлено до Міністерства оборони України.

Листом від 08.12.2017 №303/6/27/2158 Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України повідомило позивача про те, що за інформацією Київського квартирно-експлуатаційного управління "акт про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444 та картографічний матеріал земельної ділянки, якою постійно користується Міністерство оборони України згідно акту про постійне землекористування від вересня 1973 року за №3444" відсутні. А тому, з огляду на викладене, зазначити який саме підрозділ Міністерства оборони України постійно користується земельною ділянкою на підставі зазначеного акту не має можливості.

На підставі цього, позивач вважає, що посилання відповідача в оскаржуваному рішенні від 10.10.2017 №772-ХVІІІ-VІІ на те, що вказана на картографічному матеріалі земельна ділянка, знаходиться в постійному користуванні Міністерства оборони України, не відповідає дійсності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням про відмову у наданні земельної ділянки, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Статтею 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі оборони; г) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; ґ) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; є) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ж) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; з) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; і) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; ї) землі під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у державній власності.

Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч. 3-5 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, у випадку наявності у особи бажання отримати у власність або користування земельну ділянку, вона повинна звернутися до відповідного органу з клопотанням про надання їй земельної ділянки, яке повинно бути розглянуте протягом встановленого строку та за наслідком якого повинно бути прийняте рішення про надання або відмову у наданні дозволу розроблення проекту землеустрою.

У той же час, частиною п`ятою статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Як було встановлено судом, обґрунтовуючи відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для особистого селянського господарства, яка розташована за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка Броварського району Київської області, відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив, що вказана на картографічному матеріалі земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні Міністерства оборони України.

Перевіряючи правомірність прийняття відповідачем такого рішення, суд виходить з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, а саме з листа Укрземпроект від 17.10.1973 №039 вбачається, що до Краснознаменного Київського воєнного округу надсилався план земельної ділянки, відведеної в постійне користування площею 187,5 га в/ч 62979 під спецпотреби із земель Пухівського птахорадгоспу-репродуктору Броварського району, та акт відводу в натурі земельної ділянки.

До листа був долучений акт відводу земельної ділянки в натурі та план вказаної земельної ділянки, документи датовані 1973 роком, та План земельної ділянки, відведеної в постійне користування в/ч 62979 для спецпотреб 187,5 га з землекористування Пухівського племптахорадгоспу, проведено на підставі розпорядження Ради Міністрів УРСР від 24.07.1973 №504-рс.

Так, розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 24.07.1973 року № 504-рс військовій частині 62979 для спецпотреб із землекористування Пухівського племптахорадгоспу-репродуктору Броварського району відведено в натурі земельну ділянку в селі Пухівка площею 187,5 га.

За Актом відводу в натурі земельної ділянки в постійне, тимчасове користування дану ділянку відведено військовій частині НОМЕР_1 та складено план земельної ділянки.

З Акту інвентаризації земель Міністерства оборони України на території Пухівської сільської ради вбачається, що землекористувачем в/ч 31941 згідно розпорядження РДА від 17.03.1993 №126 проведена інвентаризація земель в/ч 31941 з використанням облікових статистичних даних: державного звіту 1992 року, згідно якого земельна ділянка в/ч 31941 в адмінмежах Пухівської сільради площею 167,9 га використовується для потреб оборони 133,2 га, не використовується для даних потреб 34,7 га; на час інвентаризації в користуванні в/ч 31941 знаходилось всього 167,9 га земель, в тому числі в постійному користуванні 167,9 га; частина земель пропонується для передачі в народне господарство; в користуванні в/ч 31941 залишається 133,2 га в постійному користуванні.

Згідно експлікації земель Міністерства оборони України, додаток 1 до акту інвентаризації, за станом їх використання в/ч 31941 на території Пухівської сільради всього земель 133,2 га.

Згідно листа командира військової частини НОМЕР_2 , командування військової частини просило клопотати перед ЦКНВ МО України щодо передачі надлишкових земель до користування в народне господарство згідно вказівки Міністра оборони. Згідно інвентаризації земель в 1995 році за в/ч НОМЕР_2 на учбовому центрі с. Пухівка рахується 133,2 га земельної ділянки, з них: передано під настройку садів 63,1 га; залишок землі на учбовому центрі налічує 70,1 га; для проведення занять з особовим складом під час табірного збору для в/ч А-0231 вистачає ділянки загальною площею 5 га; інша ділянка 65,1 га пустує і для занять не використовується. З метою доцільного використання землі пропонується ділянку 5 га, яка відображена на схемі і узгоджена з земельним устроєм Броварського району, залишити за в/ч А-0231 для проведення занять з особовим складом частини, а ділянку 65,1 га передати в народне господарство місцевим органам влади. Долучено ситуаційну схему з позначенням вказаних ділянок площею 5 га і 65,1 га.

Згідно листа від начальника Квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 09.02.1999 №144/1/71 на ім`я заступника командувача сил України, заступника командувача північного ОК, начальника КЕВ м. Києва, останнім надсилався перелік земельних ділянок, що пропонується передати місцевим органам самоврядування, який був затверджений Міністром оборони України 05.05.1999.

Згідно переліку земельних ділянок, що пропонуються до передачі місцевим органам самоврядування, затвердженого 05.02.1999 міністром оборони, в даному списку - переліку під номером 8 зазначено: місто дислокування Київська область, загальна площа земельної ділянки 70,1 га, площа, що пропонується до передачі 65,1 га, хто пропонує до передачі: начальник головного управління інженерних військ. До переліку долучався план із зазначенням місця дислокування земельної ділянки.

Згідно рішення Пухівської сільської ради №250 від 29.12.2001 (ХУІІІ сесія ХХІІІ скликання) з назвою "Про вилучення земельної ділянки в/ч 0231", розглянувши на сесії погодження Міністра оборони України від 5.02.1999 про передачу місцевому самоврядуванню земельної ділянки в/ч 0231 на території Пухівської сільської ради площею 65,1 га та керуючись п. 1 ст. 27 ЗК України, сільська рада вирішила вилучити із землекористування в/ч 0231 земельну ділянку площею 65,1 га земель оборони (військовий полігон) та передати її до земель запасу. Головному спеціалісту Броварського районного відділу земельних ресурсів внести зміни до земельно-облікових документів. Командиру в/ч НОМЕР_3 виготовити правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 5,0 га, що залишились в користування військової частини.

Відповідно до Земельного кодексу УРСР, що діяв станом на 1973 рік, усі землі перебували у державній власності. Згідно ст. 157 Земельного кодексу УРСР, що діяв станом на 1973 рік, допускалось існування земель для спеціальних цілей або земель спеціального призначення, на яких розміщувались фортеці та інші військові споруди та які знаходились в управлінні відповідних відомств.

Земельним кодексом УРСР 1990 року закріплено визначення поняття земель оборони як земель, наданих для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про військові формування на Україні" від 24 серпня 1991 року №1431-XII було підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, утвореному МО України.

Відповідно до Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10 вересня 1991 року №1540-XII було встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Відповідно до Закону України "Про оборону України" та Закону України "Про Збройні Сили України" створено на базі військ Київського, Одеського, Прикарпатського військових округів, сил Чорноморського Флоту, інших військових формувань, що дислокуються на території України, крім військ, які входять до складу Стратегічних Сил Стримування, Збройні Сили України (пункт 1 Указу Президента України від 12.12.1991 "Про Збройні Сили України").

Згідно ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Отже, земельна ділянка, у складі якої знаходяться бажана для отримання позивачем у власність ділянка, яка розташована за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка Броварського району Київської області, була відведена в 1973 році для потреб держави, є землями оборони.

У зв`язку з передачею земельної ділянки на баланс від одної до іншої військової частини (що є структурними підрозділами, підпорядкованими Міністерству оборони України) вказана земельна ділянка не вибула з державної власності, віднесена до категорії земель оборони, її цільове призначення не було змінено у встановленому законом порядку, і станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення дана земельна ділянка площею 5 га (враховуючи рішення Пухівської сільської ради від 29.12.2001, коли частину земельної ділянки у порядку, встановленому законом, було вилучено) віднесена до земель оборони, є державною власністю та перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України.

Отже, з наведеного слідує, що на час звернення позивача до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття рішення щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки бажана земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні Міністерства оборони України.

При цьому, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що на момент розгляду вказаної заяви про надання дозволу на розробку документації із землеустрою було припинено в установленому порядку право користування Міністерства оборони України даною земельною ділянкою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою є правомірним та відповідає ст. 118 ЗК України щодо невідповідності місця розташування земельної ділянки, оскільки ч. 5 ст. 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З приводу вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована за землями Садового товариства "Вега" в селі Пухівка згідно з графічним матеріалом, то суд зазначає, що вона є похідною від вищезазначеної позовної вимоги, в задоволенні якої позивачу відмовлено, а тому вказана вимога задоволенню також не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.