Справа № 814/1379/18
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2018 р. № 814/1379/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брагаря В.С., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, пр. Перемоги,14, м. Київ, 03135

про:визнання протиправною та скасування постанови від 24.05.2018 № 056079,
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі-позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області №056079 від 24.05.2018р. про стягнення адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що, по-перше, притягнення до відповідальності за відсутністю дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними органами у разі перевищення вагових обмежень або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів, є безпідставним, оскільки у даному випадку законодавство забороняє подібні перевезення; по-друге, є не доведеним наявність вини ФОП ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, зазначеного у акті, у тому числі наявність у нього статусу перевізника, що є обов'язковою умовою для притягнення до відповідальності за порушення вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і покладання на суб'єкта обов'язку сплати адміністративно-господарського штрафу.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до положень ч. 4. ст. 159 КАС України встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 6 ст. 162 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач є власником автомобіля МАN 26.464 з реєстраційним номером НОМЕР_2 із причепом марки KOEBEL FX з реєстраційним номером НОМЕР_3.

23.04.2018 р. зазначений автомобіль з причепом рухався по маршруту "Полтавська область, м. Пирятин - м. Миколаїв (625 км)" з вантажем кукурудзи. За адресою м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/40, м. Миколаїв, "Миколаївський морський торговельний порт", працівниками Укртрансбезпеки у Миколаївській області був зупинений автомобіль для здійснення габаритно-вагового контролю.

За наслідками проведеного габаритного вагового контролю, працівниками Укртрансбезпеки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №0004306, у якому зафіксовано порушення передбачене cт.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт" ч.1, абз.3, надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких передбачений cт. 48 цього Закону, а саме відсутній дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України у разі перевищення, виданий уповноваженими компетентними органами у разі перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень.

На підставі акту перевірки відповідачем 24.05.2018 р. винесено постанову №056079, якою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 1700 грн.

На думку позивача, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу складена контролюючим органом неправомірно, а тому позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та відповідність оскаржуваної позивачем постанови чинному законодавству, суд керувався наступним.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103 (далі - Положення), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування (п.п.2, 17 п.5 Положення).

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п.8 Положення).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачена відповідальність перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Оскільки ст. 39 Закону стосується пасажирських перевезень, а ст. 48 Закону - вантажних перевезень, то очевидно, що підставою для винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу стало порушення автомобільним перевізником вимог ст. 48 Закону "Про автомобільний транспорт". Ст. 48 Закону встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов'язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Таким чином, вирішальним при розгляді даної справи є встановлення факту чи є перевізником ФОП ОСОБА_1 в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт".

За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Таким чином, системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього, у відповідності до ст. 1 Правил дорожнього руху України.

У зв'язку з цим слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 908, 909 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Крім того, ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

З копії акту перевірки вбачається, що згідно ТТН №125-6100 автомобільним перевізником є ТОВ "Фузіфокс", вантажовідправник ТОВ "Фузіфокс", вантажоодержувач ТОВ "ДССК".

Вказана товарно-транспортна накладна є документом, який у розумінні ст.ст. 908, 909 Цивільного кодексу України, ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт", підтверджує факт укладення договору перевезення вантажу між перевізником та відправником (вантажовідправником).

З наведеного слідує, що ФОП ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не є перевізником, у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", у той час як за ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладено виключно на автомобільного перевізника.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем протиправно накладено штраф за порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» на позивача, яке не здійснювало перевезень.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Між тим відповідач не надав належних та допустимих доказів правомірності свого рішення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Виходячи з положень ч.1 ст. 139 КАС України, судові витрати відшкодовуються за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 139, 143, 242-246, 250, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд. 14, м. Київ 135, 01135, ) в особі Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області №056079 від 24.05.2018р. про стягнення адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700 грн.

3. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд. 14, м. Київ 135, 01135, ).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. С. Брагар