Справа № 0440/5099/18
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2018 року Справа № 0440/5099/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Ількова В.В.,
При секретарі: Загородній О.В.,
розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу позивача 1 ОСОБА_1, позивача 2 ОСОБА_2 до Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
09.07.2018 року позивач 1 ОСОБА_1 та позивач 2 ОСОБА_2 звернулися із позовом до Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області, в якому просять суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2;
- зобовязати Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області витребувати або відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу з додержанням п. 4-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та заробітної плати для обчислення пенсії, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року;
- зобовязати Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області витребувати або відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, починаючи з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу з додержанням п. 4-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та заробітної плати для обчислення пенсії, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що до грудня 1995 року позивачі проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, отримували пенсію за віком, надалі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, у звязку із чим їх знято з обліку та виплату пенсії припинено. Так, 22.05.2018 року законний представник позивачів звернувся до Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області із заявами про перерахунок та поновлення виплати пенсій за віком позивачам з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючим пенсіонерам, дітям війни. Однак, листом Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області № 831/02-07/24 від 31.05.2018 року в поновленні виплати пенсій за віком позивачам було відмовлено, при цьому зазначили, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт, або інший документ, що підтверджує місце її проживання (реєстрації), тому необхідно дооформити надані документи для подальшого їх розгляду. Позивачі із вказаним рішенням не згодні, вважають його незаконним, у звязку із чим законний представник звернувся до суду із цим позовом за захистом порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 року відкрито провадження у справі № 0440/5099/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, пославшись на те, що згідно п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, заява про перерахунок пенсії, поновлення виплати пенсії подається заявником особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України, що підтверджується його паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с.15).
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 16).
До грудня 1995 року позивач 1 та позивач 2 мешкали в АДРЕСА_1 та отримували пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійних посвідчень позивачів (а.с.12).
Згодом позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.
22.05.2018 року позивачі через свого представника по нотаріальній довіреності, звернулася до ОСОБА_3 фонду області із заявами про перерахунок та поновлення виплати пенсій за віком позивачам з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючим пенсіонерам.
Рішенням № 831/02-07/24 від 31.05.2018 року відповідач відмовив у призначенні позивачам пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що закінчився строк дії закордонних паспортів, а саме - ОСОБА_2 (термін дії до 31.12.1999 року), ОСОБА_1 (термін дії до 31.12.1999 року). Крім цього, орган ОСОБА_3 Фонду України вказав на необхідність особистого звернення особи із заявою про призначення пенсії.

Так, не погодившись із вищевказаним рішенням представник позивачів звернувся до суду із цим позовом за захистом порушених прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, слід зазначити таке.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закон втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З цього приводу є обґрунтованими посилання позивача і на розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №672-р, яким схвалено стратегію модернізації та розвитку ОСОБА_3 Фонду України на період 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Так, доводи відповідача з приводу того, що звернення представника позивачів із вказаними заявами про перерахунок пенсії мало бути здійснено за місцем перебування на обліку заявників, тобто до відповідного структурного підрозділу Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Чернівецькій області, є безпідставними та необґрунтованими.

Відтак, враховуючи відсутність у позивачів постійного місця проживання на території України, суд вважає за можливе звернення представника позивачів із заявами про призначення їм пенсії до Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області.

Отже, право особи звернутися до УПФУ із заявою про призначення пенсії через свого представника прямо передбачено статтею 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, з метою захисту прав та інтересів позивачів, з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області №831/02-07/24 від 31.05.2018 року про відмову у призначенні позивачам пенсії за віком.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, рішення Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні позивачам пенсії за віком є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та про визнання протиправною бездіяльність Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2, слід зазначити про таке.

Так, вирішальним у цій справі є спосіб поновлення порушеного права позивачів на пенсію за віком.

При цьому, питання щодо поновлення виплати пенсії за віком позивачам ОСОБА_3 фондом не вирішувалося, тому вказані вимоги є передчасними.

Щодо заявлених представником позивачів вимог про зобовязання Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області витребувати або відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу з додержанням п. 4-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та заробітної плати для обчислення пенсії, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, а також щодо заявлених вимог про зобовязання Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області витребувати або відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, починаючи з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу з додержанням п. 4-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та заробітної плати для обчислення пенсії, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, слід зазначити про таке.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів ОСОБА_3 Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобовязати субєкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивачів.

В той же час, зобовязання відповідача прийняти певне рішення на користь позивачів може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

Так, судом встановлено, що відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; наявність чи відсутність правових підстав для призначення позивачам пенсії, тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до якого компетенції та які підлягають зясуванню при розгляді заяв позивачів про призначення їм пенсії за віком.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобовязання відповідача прийняти рішення саме про призначення позивачам пенсії за віком.

Так, відповідно до приписів ст. 40-44 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» органи пенсійного фонду зобовязані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи ОСОБА_3 фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Отже, відповідач в рамках повноважень, зобовязаний був розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення пенсій позивачам.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень, з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, а також висновків суду у даній справі, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов'язання Головного управління ОСОБА_3 фонду України повторно розглянути заяви позивачів про призначення їм пенсії за віком з урахуванням висновків суду та відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Дослідивши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання рішення Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області № 831/02-07/24 від 31.05.2018 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу 1 ОСОБА_1, позивачу 2 ОСОБА_2 протиправним та його скасування, а також в частині зобовязання Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача 1 ОСОБА_1 та заяву позивача 2 ОСОБА_2 про призначення їм пенсії за віком з урахуванням висновків суду та відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 528,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ОСОБА_3 фонду України у Дніпропетровській області, а також стягнути на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 528,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ОСОБА_3 фонду України у Дніпропетровській області.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов позивача 1 ОСОБА_1, позивача 2 ОСОБА_2 до Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області № 831/02-07/24 від 31.05.2018 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу 1 ОСОБА_1 та позивачу 2 ОСОБА_2.

Зобовязати Головне управління ОСОБА_3 фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача 1 ОСОБА_1 та заяву позивача 2 ОСОБА_2 про призначення їм пенсії за віком з урахуванням висновків суду та відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні іншої частини позовних вимог позивача 1 ОСОБА_1, позивача 2 ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 528,60 грн. (пятсот двадцять вісім грн. 60 коп. ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ОСОБА_3 фонду України у Дніпропетровській області.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 528,60 грн. (пятсот двадцять вісім грн. 60 коп. ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ОСОБА_3 фонду України у Дніпропетровській області.

Позивач 1: ОСОБА_1 (Ізраїль, АДРЕСА_2, код ОКПП НОМЕР_1).

Позивач 2: ОСОБА_2 (Ізраїль, АДРЕСА_3, код ОКПП НОМЕР_2).

Представник позивачів: ОСОБА_4: (51931, АДРЕСА_4, код ОКПП НОМЕР_3).

Відповідач: Головне управління ОСОБА_3 фонду України у Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В Ільков