Справа № 804/1231/18
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2018-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2018 року справа № 804/1231/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Малиш Н.І.,

суддів: Баранник Н.П. Лукманової О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 р. (суддя Кучма Костянтин Сергійович) в адміністративній справі № 804/1231/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2018 року позивач звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії.

У позові просила зобов'язати відповідача провести поновлення та виплату їй пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, та неправоміною відмовою відповідача у поновленні виплати такої після звернення 26.06.2017 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018р. позов задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26, ) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) з 26.06.2017 року, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Позивач частково не погодилась з рішення суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду в частині строку з якого підлягає поновлення виплати пенсії - з 07.10.2009р.

Апеляційна скарга обґрунтована помилковим ототожненням судом першої інстанції строків призначення пенсії та її поновлення.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі підстави.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 13.07.1992 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

З 31.03.2015 року виплата цієї пенсії була припинена відповідно до довідки від 01.09.2004 року у зв'язку з оформленням документів на постійне місце проживання позивача за кордоном, а пенсійна справа ОСОБА_1 закрита у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

26.06.2017 року представник позивача звернувся до Криворізького центрального об'єднаного УПФ України Дніпропетровської області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії її довірителю ОСОБА_1 за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства, до якої було додано: копія довіреності; копія паспорту; копія ІПН; оригінал трудової книжки; копія пенсійного посвідчення; копія довідки УПФУ про виплату пенсії та зняття з обліку.

Криворізьке центральне об'єднане УПФ України (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) листом від 28.08.2017 року №Г-113 повідомило, що позивачем не була дотримана вимога особистого звернення про поновлення пенсії, а її представники, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень передати до пенсійного фонду її особисту заяву про поновлення пенсії; що у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача та що це, достатня підстава для відмови їй у поновленні пенсії; що відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем не дозволяє відповідачу поновити позивачу пенсію; що документ, який посвідчує позивачу особу не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії, затв. Постановою Правління ПФ України №22-1 від 25.11.2005 р.; що Рішення КСУ не поширюється на позивача, оскільки вона виїхала за кордон до дати його прийняття.

Саме така відмова у поновленні виплати пенсії стала підставою звернення позивача до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково прийшов до висновку, що проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Разом з тим, суд першої інстанції вважає безпідставними вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з моменту набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 р. №25 рп/2009, тобто з 7 жовтня 2009 р., оскільки, як видно з матеріалів справи з 2005 р. позивач не отримувала призначену пенсію з підстав виїзду та проживання за кордоном. Для поновлення пенсії позивач зобов'язана подати заяву до відповідного управління Пенсійного фонду, що є підставою для відповідача для вирішення питання відповідно поданої заяви. ОСОБА_1, через свого представника за посвідченою нотаріально довіреністю, подала відповідну заяву про поновлення пенсії 26 червня 2017 р.

Колегія суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Позивач оскаржує рішення суду в частині - щодо строку з якого зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV) та спеціальні закони, норми яких застосовуються при призначенні пенсії окремим категоріям громадян.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 51 Закону №1058-ІV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, Позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанцій, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачам було припинено виплату пенсії, у них виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

При цьому слід зауважити, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року (справа №723/2676/14-а), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду.

Відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, вказаним Порядком передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до пенсійного органу особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

З матеріалів справи вбачається, що до Відповідача звернувся представник позивачів на підставі нотаріально завіреної довіреності 26.06.2017р. з відповідною заявою про поновлення пенсії (а.с. 59, 60).

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, колегія суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що є вірними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог саме з 26.06.2017р.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 52, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018р. в адміністративній справі № 804/1231/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили здати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Н.І. Малиш

Суддя: Н.П. Баранник

Суддя: О.М. Лукманова