Справа № 815/651/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/651/15

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення рішення 03.08.2017 р.

Місце ухвалення: м. Одеса

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Шеметенко Л.П.

судді - Димерлія О.О.

судді - Потапчука В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області (Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області) від 03.11.2014 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 32 797,69 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 8 369,42 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що висновки контролюючого органу про отримання нею у 2013 році доходу у розмірі 194 276,98 грн. не відповідають дійсності. Вказані кошти є сумою штрафних санкцій, прощених (анульованих) кредитором за кредитним договором, а тому не є додатковим благом у розумінні норм податкового законодавства і відтак у позивача не виникло обов'язку щодо декларування цих сум, нарахування та сплати до бюджету податку. Водночас, здійснюючі контролюючі функції, відповідач фактично провів перевірку дотримання позивачем правил податкового законодавства за період 2013 року за відсутності на це відповідного рішення керівника. Зазначені обставини у сукупності свідчать про те, що визначення грошового зобов'язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій відбулось необґрунтовано, не у відповідності до чинного законодавства, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 03.11.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на 41167,11 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Роздільнянська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

ДПІ у Біляївському районі ГУ Міндоходів в Одеській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 з питань нарахування та перерахування до бюджету сум податку з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт від 22.10.2014 року №1740/15-09-17-01/НОМЕР_1 (Т. І, а.с. 10-13).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення п.п. 16.1.2, 16.1.3 п. 16.1 ст. 16, п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, ст. 176, ст. 179, п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем не подано податкову декларацію за 2013 рік; ст. 162, ст. 163, п. 164.1, п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, ст. 168, ст. 176, ст. 179 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем не сплачено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 32 797,69 грн.

На підставі встановлених порушень ДПІ у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області (Роздільнянською ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області) винесено податкове повідомлення-рішення № від 03.11.2014 року, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 32 797,69 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 8 369,42 грн.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновків про заниження позивачем податку на доходу фізичних осіб та про не дотримання правил звітування стала податкова інформація про не оподаткування ОСОБА_1 отриманого у 2013 році доходу у сумі 194 276,98 грн. у вигляді додаткового блага.

Не погоджуючись із висновками контролюючого органу та із збільшенням грошового зобов'язання, застосуванням штрафних (фінансових) санкцій згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати рішення відповідача.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, адміністративний позов було задоволено. Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 03.11.2014 року №.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсотки, нараховані боржнику внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов'язання, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, так як відносини, що виникли між банком та його клієнтом з питань надання кредиту, є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України, зокрема, нормами ЦК України. Нарахування пені є лише засобом забезпечення виконання зобов'язання перед банком. Штрафні санкції та пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, нарахована банком відповідно до умов договору та анульована за його рішенням або рішенням підприємства, якому передано право вимоги за кредитним договором, не є доходом платника податків в розумінні Податкового кодексу України, що підлягає оподаткуванню, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Оскільки кредитором прощено позивачу виключно нараховані пеню та штрафні санкції за невиконання грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ці суми не є додатковим благом у розумінні закону, а тому висновки відповідача про допущення позивачем порушень правил податкового законодавства є безпідставними.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2017 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що судами при вирішенні даної справи не було досліджено складові прощеної заборгованості, відповідні відомості щодо статусу вказаної суми (її складових) матеріали справи не містять.

Таким чином, суд касаційної інстанції визначив, що для правильного вирішення даного спору необхідним є встановлення правового статусу усієї суми прощеної заборгованості за кредитом, з огляду на те, що вказана сума може включати в себе, як основну суму кредиту, відсотки за користування кредитом, неустойки, та комісії, пеню, що, відповідно, зумовлює настання для позивача різних правових наслідків у межах спірних правовідносин.

Разом з цим, Вищий адміністративний суд України вказав, що висновки судів про погашення основної суми кредиту за рахунок продажу предмету іпотеки є передчасними, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено яка частина (сплата основної суми, відсотків за користування кредитом чи неустойки та комісії) на суму 286788,84 грн. була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки.

Крім того, матеріали справи містять копію позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» поданої до Малиновського районного суду м. Одеси, в яких останній просить стягнути з позивача кошти за вищевказаним договором споживчого кредиту, однак судами попередніх інстанцій не встановлено, які судові рішення приймались за вищевказаною позовною заявою, чи виконані такі судові рішення, в якій частині.

Під час нового розгляду справи, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту від 30.06.2006 року №000 (Т. І, а.с. 47-55), за яким Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 56 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 282 800 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань по кредитному договору від 30.06.2006 року №000 АКІБ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом (а.с. 63-66), в якому, з урахуванням заяви про уточнення вимог (Т. І, а.с. 44-45), просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку загальну суму заборгованості в розмірі 468 772,43 грн. (59 381,88 дол. США), в тому числі: заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом - у розмірі 49 756 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 392 783,82 грн.; заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом - 7 757,92 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 61 242,57 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 591,45 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 4 669,02 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 1 276,51 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 10 077,02 грн.

В подальшому АТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Кей-Колект» справу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.06.2006 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2010 року по справі №2-4074/10 за заявою ПАТ «УкрСиббанк» цивільну справу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості залишено без розгляду (Т. ІІ, а.с. 17).

ТОВ «Кей-Колект» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про анулювання боргу від 20.08.2013 року вих. №083-11529 (Т. І, а.с. 72).

Так, згідно вказаного листа ТОВ «Кей-Колект» повідомило про те, що станом на 20.08.2013 року за позивачем обліковується кредитна заборгованість у сумі 60 185,89 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 481 065,82 грн.

ТОВ «Кей-Колект», з метою виконання вимог п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, повідомило позивача як платника податку на доходи фізичних осіб про те, що кредитором прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості.

Станом на 20.08.2013 року анульована кредитна заборгованість позивача перед ТОВ «Кей-Колект» складає 24 305,89 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 194 276, 98 грн.

Згідно квитанції №1 від 20.08.2013 року ОСОБА_1 погасила іншу частину кредиторської заборгованості за кредитним договором № 091 в сумі 286 788,84 грн. (35 880 дол. США) (Т. І, а.с. 15).

При цьому, ТОВ «Кей-Колект» повідомило ОСОБА_1, що відповідно до п.п. «д» 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України на неї покладається обов'язок сплати податку на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді суми анульованих боргових зобов'язань та відображення суми отриманого доходу у річній податковій декларації.

Ці відомості ТОВ «Кей-Колект» також повідомило на запит податкового органу своїм листом від 27.10.2014 року за №135-14970 (Т. І, а.с. 71).

Зазначені обставини стали підставою для висновків контролюючого органу про те, що сума прощеної (анульованої) заборгованості підпадає під ознаки додаткового блага, а відтак є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб і має бути відображена у податковій звітності платника за результатом річного декларування.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в акті перевірки не міститься чіткого визначення правового статусу суми прощеної заборгованості позивача, а позивач наполягає на тому, що вказана сума прощеної заборгованості є сумою штрафних санкцій, висновок контролюючого органу про одержання позивачем у перевіряємому періоді додаткового блага є необґрунтованим.

За таких обставин, суд першої інстанції під час нового розгляду справи вбачав всі підстави для задоволення позову та скасування рішення суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Згідно із пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Підпунктом 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Разом з цим, відповідно до абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Згідно із пп. 165.1.49 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються інші доходи, які згідно з цим Кодексом не включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

При цьому, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов'язання (пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України).

Виходячи з аналізу вказаних правових норм вбачається, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об'єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі.

При цьому, доходом у вигляді додаткового блага вважається лише сума, фактично надана і анульована кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Водночас, згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Таким чином, нарахування пені та штрафів в цивільно-правових відносинах є лише засобом забезпечення виконання основного зобов'язання перед кредитором, а відтак не може враховуватись в суми доходу, одержаного платником у вигляді додаткового блага.

Як вбачається з матеріалів справи, не виконаним позивачем станом на 28.07.2010 року зобов'язанням за кредитним договором залишилось в сумі 468 772,43 грн. (59 381,88 дол. США).

Зазначена заборгованість включала в тому числі: заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом - у розмірі 49 756 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 392 783,82 грн.; заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом - 7 757,92 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 61 242,57 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 591,45 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 4 669,02 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 1 276,51 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 10 077,02 грн.

Отже, фактично надана і не повернута сума боргу за кредитом ставила 49 756 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 392 783,82 грн., відсотки та пеня, нараховані за користування кредитними коштами та несвоєчасну сплату зобов'язання, становили у сумі 9 625,88 дол. США (в еквіваленті по курсу НБУ - 75 988,61 грн.).

Станом на 20.08.2013 року кредитна заборгованість визначена у сумі 60 185,89 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 481 065,82 грн.

Повідомлення кредитора про наявність у позивача заборгованості у вказаній сумі не містить відомостей про те, у якому розмірі окремо становить зобов'язання за основним платежем та відсотками і пенею.

Водночас, колегія суддів враховує те, що 20.08.2013 року ОСОБА_1 сплатила кредиторську заборгованість на суму 286 788,84 грн. (35 880 дол. США).

Таким чином, прощена (анульована) кредитором заборгованість у розмірі 24 305,89 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 194 276,98 грн., за кредитним договором включає в себе як основне зобов'язання так і зобов'язання за відсотками і пенею, нараховані за користування кредитними коштами та несвоєчасну сплату зобов'язання.

Колегія суддів враховує те, що за правилами п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб визначається у відсотковому розмірі від бази оподаткування щодо нарахованих (виплачених, наданих) доходів.

Однак, оскільки обставини справи свідчать про те, що висновок контролюючого органу про одержання позивачем у серпні 2013 року додаткового блага на суму 194 276,98 грн. є неправильним, колегія суддів вважає, що визначення грошового зобов'язання від вказаної суми відбулось за необґрунтованих підстав і з порушенням норм податкового законодавства.

Разом з цим, відповідно до п.п. 16.1.2, 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Зазначені положення кореспондуються із приписами ст.ст. 176, 179 Податкового кодексу України.

Водночас, оскільки висновок контролюючого органу про одержання позивачем доходу у вигляді додаткового блага на суму 194 276,98 грн. не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про наявність у позивача обов'язку декларувати ці кошти в податковій звітності.

Враховуючи викладене, оскільки грошове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб та штрафні санкції нараховані позивачу за необґрунтованих підстав, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що вказані обставини позбавляють суд можливості визнати рішення суб'єкта владних повноважень таким, що прийняте у відповідності до норм податкового законодавства.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Роздільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 06.08.2018 р.

Головуючий, суддя: Л.П. Шеметенко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: В.О. Потапчук