Справа № 810/1349/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

01 серпня 2018 року

Київ

справа №810/1349/17

адміністративне провадження №К/9901/42035/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулася з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (надалі - відповідач, податковий орган, ОДПІ), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Ф" від 17.11.2016 №110652-10, яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 115583,33 гривень.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_2 посилалась на те, що належне їй нерухоме майно, на яке відповідачем нараховано податкове зобов'язання, не є об'єктом оподаткування згідно підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) й справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на підставі положень цієї ж статті не є правомірним та суперечить основним засадам податкового законодавства, зокрема, принципу стабільності, який зумовлює неможливість внесення змін до будь-яких елементів податків та зборів пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, а тому нарахування суми грошового зобов'язання зі сплати вказаного податку вважає незаконним.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2017, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017, позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, а тому обов'язок його сплати у позивача відсутній.

Не погоджуючись із рішенням судів першої та апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, податковий орган зазначив про помилковість позиції судів попередніх інстанцій, оскільки станом на день прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення стаття 266 ПК України була чинною, не скасована і не визнана неконституційною й на виконання цієї правової норми рішенням Рокитнянської селищної ради Київської області №1707-49-VІ від 29.01.2015 (далі - Рішення №1707-49-VІ) встановлено ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості на території селищної ради, а тому позивач - фізична особа, яка є власником житлової та нежитлової нерухомості, зобов'язана сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.11.2017 відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

Позивач своїм правом подання заперечень на касаційну скаргу протягом встановленого судом строку не скористалась.

В подальшому, відповідно до підпункту четвертого пункту першого Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу передано до Верховного Суду.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 є власником комплексу будівель і споруд загальною площею 9489,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці, площею 6,2 га, яка перебуває в постійному користуванні та складається з наступних будівель та споруд: магазин-прохідна (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Я», площею 37,30 кв.м.; адміністративне приміщення (матеріал стін - цегла), позначене літерою «А», площею 189,90 кв.м.; вагова (матеріал стін - цегла), позначена літерою «Є», площею 20,40 кв.м.; цех (матеріал стін - цегла), позначений літерою «У», площею 703,1 кв.м.; склад (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Щ», площею 1107,7 кв.м; фруктосховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «П», площею 1514,40 кв.м.; котельня-електропідстанція (матеріал стін - цегла), позначена літерою «Р», площею 555,70 кв.м.; ангар-склад (матеріал стін - метал), позначений літерою «В», площею 563,00 кв.м.; склад АВМ (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Д», площею 446,50 кв.м.; склад (матеріал стін-шифер), позначений літерою «І», площею 294,00 кв.м.; склад (матеріал стін - цегла), позначений літерою «К», площею 154,80 кв.м.; склад - майстерня (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Г», площею 150,70 кв.м.; майстерня (матеріал стін-цегла), позначена літерою «О», площею 718,80 кв.м.; гуртожиток (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Б», площею 431,70 кв.м.; картоплесховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «З/п1», площею 545,80 кв.м.; цех (матеріал стін - цегла), позначений літерою «З», площею 1403, кв.м.; склад солі (матеріал стін - цегла), позначений літерою «Н», площею 106,50 кв.м.; овочесховище (матеріал стін - цегла), позначене літерою «Ч», площею242,60 кв.м.; корнеплодосховище (матеріал стін - бетон), позначене літерою «З/п2», площею 309,00 кв.м.; дві водонапірні вежі, позначені « 1-2»; дві артсвердловини, позначені « 3-4»; димова труба, позначена « 5»; під'їзний шлях, позначений « 6»; асфальтова дорога, позначена « 7»; площадка, позначена « 7»; - вбиральня, позначена « 8».

17.11.2016 відповідачем на підставі положень статті 266 ПК України та виходячи зі ставок податку на об'єкти нежитлової нерухомості на території Рокитнянської селищної ради, встановлених рішенням №1707-49-VІ, визначено позивачу суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, за 2015 рік у сумі 115583,33 гривень.

Так, 01.01.2015 набрав чинності Закон України №71-VIII від 28.12.2014 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 ПК України було введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Приписи підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначають, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України з 01.01.2015 власники житлової та/або нежитлової нерухомості, що відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України є об'єктами оподаткування, стали платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, надаючи правову оцінку правомірності застосування контролюючим органом положень ПК України щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України №71-VIII від 28.12.2014, що діє з 01.01.2015) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким стаття 266 ПК України викладена в новій редакції та запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Україні, лише 28.12.2014, а також те, що цей податок на території Рокитнянської селищної ради встановлено рішенням №1707-49-VІ, прийнятим 29.01.2015, тобто після 15 липня 2014 року, касаційний суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Доводи ж касаційної скарги наведеного не спростовують, позаяк ґрунтуються на невірному та найменш сприятливому для платника податків тлумаченню національного законодавства.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у позивача обов'язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році, а тому прийняли рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А.Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду