Справа № 495/8001/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа №495/8001/16-а

адміністративне провадження №К/9901/38902/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -

розглянувши у порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 495/8001/16-а

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ВІО-ЛЕ» до Білгород - Дністровської міської ради Одеської області (далі - Міськрада), третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВОК 19А» (далі - ОСББ), про визнання незаконним та скасування рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСББ

на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Прийомової О.Ю. та

ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Ступакової І.Г., суддів Бітова А.І., Лук'янчук О.В. -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2016 року до суду надійшов позов ТОВ «ВІО-ЛЕ», в якому останнє просить визнати незаконним та скасувати рішення Міськради від 30 березня 2016 року № 74-VII «Про безоплатне прийняття до комунальної власності гуртожитку, розташованого по вул. Вокзальній 19а в м. Білгород-Дністровський».

Позов обґрунтовано тим, що за ТОВ «ВІО-ЛЕ» рішенням Господарського суду Одеської області від 04 серпня 2008 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020, яке набрало законної сили, є чинним та не скасовано за наслідками перегляду вищими судовими інстанціями, було визнано право власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: Одеська область, м. Білгород - Дністровський, вул. Вокзальна, 19 а. Протиправне прийняття оспорюваного рішення - це вже друга спроба Міськради прийняти до комунальної власності вказаний гуртожиток який належить ТОВ «ВІО-ЛЕ».

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області постановою від 16 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, задовольнив позовні вимоги.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходили з того, що враховуючи те, що гуртожиток, який розташований по вул. Вокзальній, 19а в м. Білгород-Дністровський належить на праві власності ТОВ «ВІО-ЛЕ» та відсутні докази договірних відносин між ТОВ «ВІО-ЛЕ» та Міськрадою, як то передбачено пунктом 4 частини першої статті 5 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500-VI), тому оспорюване рішення Міськради про безоплатне прийняття до комунальної власності вказаного гуртожитку, є протиправним.

23 червня 2017 року ОСББ звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді цієї справи вирішувалось питання щодо законних прав та інтересів ОСББ та мешканців гуртожитку, власників за законом України нерухомого майна, в тому числі малолітніх та неповнолітніх власників нерухомого майна, проте судами порушувались процесуальні права третьої особи. Крім цього, скаржник посилається на те, що на приміщення даного гуртожитку поширюється право на приватизацію.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 30 червня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У справі, яка розглядається суди встановили, що відповідно до ухвали господарського суду Одеської області від 04 серпня 2008 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020 вбачається, що TOB «BIO-ЛЕ» виступило санатором спільного підприємства (далі - СП) «Удіміс», та здійснило погашення заборгованість СП «Удіміс» перед кредиторами на загальну суму 3 759 776 грн 10 коп. (а.с. 39-41)

Після повного погашення санатором боргових зобов'язань СП «Удіміс» перед конкурсними кредиторами, згідно укладеного інвестором, комітетом кредиторів та боржником, на виконання плану санації, договору від 01 червня 2007 року, ТОВ «ВІО-ЛЕ» за актами приймання-передачі 1-4 від 01 червня 2007 року прийняло від СП «Удіміс» основні фонди виробничого і невиробничого призначення, оборотні засоби та товари підприємства.

Крім того, зазначеною ухвалою господарського суду Одеської області від 04 серпня 2008 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020 було визнано за ТОВ «ВІО-ЛЕ» право власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Вокзальна, 19 а, та яка зазначена у технічній документації КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» під літерою «А» (а.с. 39-41).

Зазначена ухвала господарського суду Одеського області була оскаржена в апеляційному порядку приватним підприємством (далі - ПП) «Енергоєвробуд-Умань».

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23 липня 2014 року було припинено провадження за апеляційною скаргою ПП «Енергоєвробуд-Умань» на ухвалу господарського суду Одеського області від 04 серпня 2008 року (а.с. 9-14, 39-41).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23 вересня 2014 року касаційні скарги, подані Мськрадою та ПП «Енергоєвробуд-Умань», були залишені без задоволення, а ухвала Одеського апеляційного господарського суду від 23 липня 2014 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020 - залишена без змін.

Також було припинено касаційне провадження за касаційними скаргами заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та інших осіб на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 23 липня 2014 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020 (а.с. 9-14, 39-41).

Таким чином, ухвала господарського суду Одеської області від 04 серпня 2008 року по справі № 33-7-24-2-32/23-05-1020 у встановленому законом порядку набрала законної сили.

Також судами встановлено, що 25 лютого 2010 року Міськрадою було прийнято рішення № 977-V «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Білгород - Дністровського гуртожитку по вул. Вокзальній, 19 а у м. Білгород - Дністровському».

Постановою Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 19 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, адміністративний позов ТОВ «ВІО-ЛЕ» у справі № 495/9493/13-а був задоволений, рішення визнано незаконним та скасовано (а.с. 6-14 ).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2014 року було відмовлено Міськраді у відкритті касаційного провадження.

Разом з цим, 30 березня 2016 року Міськрада прийняла рішення № 74-VII «Про безоплатне прийняття до комунальної власності гуртожитку, розташованого по вул. Вокзальній, 19 а в м. Білгород - Дністровський».

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Закон № 500-VI регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (частини третя та четверта статті 1 Закону № 500-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Закону № 500-VI передача гуртожитків, що є об'єктами приватної власності, у власність територіальних громад здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства.

Власники житлових та нежитлових приміщень у гуртожитку можуть створювати об'єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону (стаття 7 Закону № 500-VI).

Із змісту оспорюваного рішення вбачається, що Міськрада, розглянувши звернення мешканців гуртожитку, вирішила прийняти у комунальну власність гуртожиток щодо якого виник спір та надати дозволи на приватизацію кімнат гуртожитку мешканцями, згідно затвердженому переліку.

Отже, спір, що виник в цій справі стосується права власності на гуртожиток позивача та, зокрема, власників житлових приміщень у цьому гуртожитку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії суб'єктів владних повноважень.

Спір у цій справі виник між юридичною особою як суб'єктом приватного права та органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень з приводу оскарження неправомірних рішень органу місцевого самоврядування про передачу гуртожитку в комунальну власність.

Судами встановлено, що гуртожиток стовно якого виник спір, належить позивачу на праві власності.

Таким чином, позовними вимогами у цій справі є визнання протиправними та скасування рішень суб'єкта владних повноважень. Однак підстави визнання неправомірності зазначених рішень обґрунтовані не порушенням з боку Міськради владних управлінських функцій, а порушенням права власності позивача.

При цьому про належність на праві власності приміщень у цьому гуртожитку його деяким мешканцям зазначає й ОСББ у своїй касаційній скарзі.

Тобто, між сторонами в цій справі існує спір про право цивільне, а саме належність на праві власності гуртожитку, який не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на гуртожиток тій чи іншій особі.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад цього спору, колегія суддів дійшла висновку, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має бути розглянута господарським судом.

За правилами абзацу першого частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

При цьому за змістом абзацу другого цієї ж процесуальної норми порушення правил юрисдикції адміністративних судів є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 345, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВОК 19А» задовольнити частково.

Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі № 495/8001/16-а за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЛЕ» до Білгород - Дністровської міської ради Одеської області, третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВОК 19А», про визнання незаконним та скасування рішення, закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон,

Судді Верховного Суду