Справа № 754/15863/17
Суддя: Журавська О. В.
Дата ухвалення: 2018-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

01 серпня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Журавської О.В.

при секретарі Касян А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 24.11.2017 р. звернулась через представника до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є громадянином України. ПО досягненню пенсійного віку та за наявності необхідного стажу їй була призначена пенсія за віком, яка виплачувалася їй Дніпровською районною у м. Києві Державною адміністрацією управління праці та соціального захисту населення до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Стаж позивача складає більше 35 років, що підтверджується трудовою книжкою.

24.11.1996 року ОСОБА_1 виїхала з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. З моменту виїзду за кордон виплату призначеної пенсії позивачу було припинено.

27.09.2016 року позивач ОСОБА_1 через представника звернувся до відповідача ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.

Однак, листом відповідача ЛОУПФУ в м. Києві №16067/14/П-1188 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні виплати пенсії, з посиланням на відсутність у ОСОБА_1 реєстрації на території України, а також відсутність міжнародного договору між Україною та Державою Ізраїль.

Вважаючи відмову у поновленні виплати пенсії протиправною, позивачка вимушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до позовних вимог, позивачка просить суд зобов'язати Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В судовому засіданні, яке відбулося 06.07.2018 р. було задоволено клопотання представника позивача та здійснено заміну відповідача з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

В судове засідання, призначене на 01.08.2018 р. представник позивача не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Клопотань та заяв від відповідача до суду не надходило.

За таких обставин суд вважав за можливе розглянути адміністративну справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії архівної пенсійнї справи, ОСОБА_1 призначено пенсію за віком згідно норм ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 33-39).

З копії трудової книжки (а.с. 20-31) та копії архівної пенсійної справи, наданої позивачці Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 33-39) вбачається, що загальний трудовий стаж позивачки ОСОБА_1 складає 37 років 6 місяців 28 днів.

Як зазначається у позовній заяві, 24.11.1996 року позивач виїхала з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, що підтверджується копією посвідчення особи ОСОБА_1 (а.с. 40-43), у зв'язку з чим виплату призначеної позивачу пенсії було припинено у 1996 році.

Як вбачається з Довідки про належність до громадянства України, виданої Посольством України в державі Ізраїль 17 травня 2018 року №6164/19-530-зг-189, згідно з даними консульського обліку Посольства ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України.

Відповідно до норм законодавства пенсійні справи Дарницького РУСЗН передало до УПФУ в Деснянському районі м. Києва, яке було реорганізовано в ЛОУПФУ в м. Києві.

27.09.2016 року позивачка ОСОБА_1 через представника звернулась до ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 46-49).

Листом ЛОУПФУ в м. Києві від 24.10.2016 року №16067/14/П-1188, ОСОБА_1 було відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком, з посиланням на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. Ураховуючи наведене, виплата пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватись у разі прийняття Верховною Радою Закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком. Крім того було зазначено, що згідно з пунктами 1.2 та 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Не погоджуючись із такими діями ЛОУПФУ в м. Києві, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Частиною 2 статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За правилами частини першої ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Суд критично ставиться до зазначеного в позовних вимогах періоду, з якого необхідно поновити виплату пенсії, а саме з дня ухвалення та набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009, як зазначено в позовній заяві, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 27 вересня 2016 року позивач через свого представника звернувся до ЛО УПФУ в м. Києві із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії (а.с. 46-49).

Листом від 24.10.2016 №16067/14/П-1188 Лівобережне об'єднане Управління пенсійного фонду України в м. Києві (Дарницький відділ) повідомив ОСОБА_1 про відмову у поновленні виплати пенсії за віком, з посиланням на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. Ураховуючи наведене, виплата пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватись у разі прийняття Верховною Радою Закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком. Крім того було зазначено, що згідно з пунктами 1.2 та 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік (а.с. 50).

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.99 КАС України (в редакції, на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України (в редакції, на час звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, адміністративним процесуальним законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення до суду з позовною заявою, перебіг якого починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення права та/або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа № 800/98/17) та в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 (справа №607/6231/17).

Тобто, у даному випадку позивач про порушення своїх прав мав можливість дізнатися у 2009 році, з моменту прийняття Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

При цьому, той факт, що із заявою про поновлення пенсії позивач звернувся до ЛО УПФУ в м. Києві 27 вересня 2016 року не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатись про порушення прав.

Вказана дата, 27 вересня 2016 року, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов'язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п.4.1 вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Тобто, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке поновлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.

Згідно частини другої статті 49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 подала заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу лише 27 вересня 2016 року, тобто створила залежні від неї передумови для поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, за захистом порушеного у 2009 році права позивачка звернулась до суду за допомогою засобів поштового зв'язку лише 24 листопада 2017 року (а.с. 85), у зв'язку із чим пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду.

В позовній заяві позивачка зазначила, що 09.02.2017 р., у строки встановлені ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, вона звернулась до суду з позовом про поновлення її пенсії у справі № 754/2039/17, однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року адміністративний позов було залишено без розгляду в зв'язку з неявкою представників позивача. Обираючи між необхідністю оскарження вищезазначеної ухвали суду та можливістю подачі нового позову, позивачка обрала саме звернення до суду з новим позовом.

Суд, з матеріалів справи не вбачає підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи, що позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 23.05.2017 включно заявлені поза шестимісячним строком, а з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, тому позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 23.05.2017 підлягають залишенню без розгляду, оскільки заявлені поза межами встановленого строку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17).

Таким чином, поновлення виплати пенсії слід здійснювати з 24 травня 2017 року.

Крім того, судом не приймається до уваги вимога позивача щодо поновлення виплати пенсії саме шляхом призначення її знову відповідно до ч.3 ст. 35 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки положення даної правової норми стосується поновлення раніше призначеної пенсії особі з інвалідністю, а не пенсії за віком.

Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Оскільки з моменту припинення виплати пенсії пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась, тому вказані вимоги є безпідставними.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Що стосується проведення індексації пенсії, то відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Враховуючи, що позивачці припинено виплату пенсії у 1996 році, із цього часу позивачка пенсії не отримувала, а індексації підлягають тільки одержані доходи, тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної категорії справ відповідачу належить довести правомірність своїх дій або бездіяльності.

У відповідності до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Проаналізувавши та оцінивши обставини справи в їх сукупності через призму вищенаведених правових норм, дотримуючись вимог Основного Закону України, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем правомірності своїх дій та часткову обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 6-11, 14, 77, 217, 241-246, 255, 293, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 23 травня 2017 року включно - залишити без розгляду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявськаа, 16, м. Київ) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_1) виплату раніше призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з 24 травня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: