Справа № 820/2966/18
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 р. № 820/2966/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Борової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд, з урахуванням уточнень: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № від 13.12.2017 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та протиправним з огляду на його невідповідність вимогам діючого законодавства що регулює питання відповідальності за порушення законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, а отже, підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву, просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові з урахуванням наданих ним додаткових доказів, а також пояснень та доказів з боку відповідача.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з огляду доводів наданого суду відзиву на позов, а також доповнення до відзиву на адміністративний позов в контексті того, що оскільки загальна сума заборгованості з урахуванням боргу минулих років склала 22609,16 грн., яку позивач сплатив 26.04.2016 року та 23.11.2016 року, позивачу ФОП ОСОБА_1 на підставі частини 10 та пункту 2 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» було сформовано рішення від 13.12.2017 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в сумі 23017,56 грн. (штрафна санкція 10 % у розмірі 1604,74 грн. за період з 21.01.2012 по 26.04.2016 року, 20 % у розмірі 2 294,92 грн. за період з 21.01.2015 року по 20.10.2017 року та пеня - 19 117,90 грн. Формування рішення за порушення строків сплати єдиного внеску відбувалось, як зазначає відповідач, на підставі інтегрованої картки платника податків за 2013-2017 рр., доданої до відзиву на позов. Враховуючи викладене, приписи Закону, Інструкції № 449, на підставі інтегрованої картки платника за 2015-2017 рр., відповідач вважає, що спірне рішення про застосування штрафних санкцій було прийнято правомірно.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд, враховуючи положення ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, виходить з наступного.

Позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1, ід.код НОМЕР_2, АДРЕСА_2, перебуває на обліку у Східній ОДПІ м. Харкова як платник податків за основним місцем обліку з 21.06.2001 року, є платником єдиного податку 3 групи за період з 01.01.2012 року по теперішній час.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовано у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» ( надалі - Закон).

У статті 1 Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 4 Закону, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Так відповідно до змісту оскаржуваного позивачем рішення відповідача № від 13.12.2017 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені вбачається, що до позивача на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування вирішено застосувати:

штраф у розмірі 1604,74 грн. за період з 21.01.2012 року по 26.04.2016 року (10 %),

штраф у розмірі 2294,92 грн. за період з 21.01.2015 року по 20.10.2017 року (20 %),

та пеню у розмірі 19117,90 грн. (0,1 % від суми недоїмки).

Щодо визначених відповідачем вище приведених штрафів суд зазначає наступне.

Згідно статті 25 вказаного Закону, суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум;

за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сум.

Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно пункту 3 статті 9 Закону обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Статтю 7 вказаного Закону визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Статтею 8 Закону встановлено, що Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина третя статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Будь-які акти перевірки щодо встановлення несплати (неперерахування) та/або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) відповідного внеску позивачем за період, що визначений в спірному рішенні з 21.01.2012 року по 26.04.2016 року та з 21.01.2015 року по 20.10.2017 року до суду відповідачем не надані. Також представником відповідача у судовому засіданні підтверджено, що такі акти перевірки позивача ним взагалі не складались та така перевірка не проводилась.

При цьому згідно статті 13 Закону відповідач має право проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки.

Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно статті 14 Закону відповідач зобов'язаний здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Згідно положень статті 9 Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, до категорії яких належить позивач, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже відповідними періодами, які враховуються при встановленні відповідальності позивача за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є саме квартал відповідного року, а не періоди часу з 21.01.2012 року по 26.04.2016 року та з 21.01.2015 року по 20.10.2017 року, як вказано відповідачем в спірному рішенні.

Відомості про визначення відповідного розміру єдиного внеску, який за відповідні періоди (квартали) позивачем не сплачено (неперерахувань) або несвоєчасно сплачено (несвоєчасно перераховано) в спірному рішенні відсутнє.

Також відсутнє в спірному рішенні й визначення конкретного встановленого Законом порушення, яке на думку відповідача, вчинив позивач, за яке відповідач має право застосувати до нього штрафні санкції згідно положень статті 25 Закону.

Так відповідальність у вигляді відповідного штрафу настає у платника єдиного внески відповідно до положення статті 25 Закону в тому числі за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Спірне рішення відповідача не місить взагалі будь-яких відомостей про те, що саме порушив позивач, зокрема, не сплатив (не перерахував) або несвоєчасно сплатив (несвоєчасне перерахував) єдиний внесок у відповідних періодах - кварталах, які також не зазначені.

Щодо посилання відповідача на нарахування штрафу та пені на підставі інтегрованої картки платника податків за 2013-2017 роки, та відповідно до положень статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суд зазначає наступне.

Зазначене вище посилання суд не приймає до уваги, оскільки воно суперечить вимогам п. 3) ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства.

Проте, зафіксована в обов'язковому для виконання документі недоїмка, а також нараховані штрафи та пені, мають відповідати інформації первинних документів, податкової та бухгалтерської звітності, що підтверджують суми нарахованого єдиного внеску, його сплату, а у випадку порушення термінів розрахунків або невірний розрахунок - суми недоїмки, на яку нараховуються штрафні санкції та пеня.

Інформація з інтегрованої картки не може бути єдиною підставою для висновку про наявність заборгованості, оскільки відображує фактичні дані, а не є рішенням суб'єкта владних повноважень, відсутня не тільки можливість перевірки її належними та допустимими доказами але навіть доступ для дослідження під час судового розгляду. Зазначена обставина виключає можливість вважати інформацію з інтегрованої картки платника податків належним доказом.

Натомість, як зазначив сам відповідач в спірному рішенні, штраф застосований ним відповідачу розраховувався за період з 21.01.2012 року, тоді як інтегрована карта, яка є єдиною підставою згідно поданих відповідачем пояснень, застосована за період 2013-2017 років, що в тому числі є суперечливим.

Щодо нарахування та визначення відповідачем в спірному рішенні пені, суд зазначає, що згідно статті 25 вказаного Закону України суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Слід зазначити, що спірне рішення відповідача № від 13.12.2017 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску не місить також взагалі відомостей про існування у позивача недоїмки у відповідному періоді, за який нарахована пеня в розмірі 19117,90 грн.

При цьому, згідно статті 25 Закону нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

Відповідно до п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов'язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Спірне рішення не містить взагалі періоду нарахування пені, зокрема, відсутні дані про календарний день початку її нарахування та дату закінчення такого нарахування на відповідну суму недоїмки, розмір якої враховувався для нарахування такої пені.

Також відсутні та не надані відповідачем акт перевірки, який визначав би підстави для нарахування пені, та документи, які є безпосередніми підставами для нарахування пені, та наявність яких є обов'язковою при її нарахуванні, а саме:

документи, що підтверджують суму єдиного внеску та строк її сплати, - звіт платника щодо нарахування єдиного внеску (з додатним значенням); вимога про донараховані суми єдиного внеску за актами документальних перевірок або повідомленням-розрахунком; рішення суду;

документи, що підтверджують суму та дату погашення недоїмки за єдиним внеском, - виписки з рахунків у вигляді електронного реєстру розрахункових документів; корінець прибуткового документа про приймання установою банку платежів готівкою; звіт платника щодо нарахування єдиного внеску з від'ємним значенням; відомості або довідка (витяг) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; свідоцтво про смерть фізичної особи.

Також згідно стаття 58 ПК України до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій. Відповідне спірне рішення від 13.12.2017 року, як вже зазначалось вище та встановлено судом, не містить взагалі здійсненого належним чином ані розрахунку нарахованої пені із зазначенням періоду такого нарахування, ані відповідного додатку з таким розрахунком.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону № 2464, у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2646, орган доходів і зборів за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більше як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як вказано у частині першій статті 12 Закону № 2464, завданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 12 Закону № 2464, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Пунктами 6 і 7 частини першої статті 13 Закону № 2464 органам доходів і зборів надано право застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом, та стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску, а, відповідно до частини першої статті 14 Закону № 2464, органи доходів і зборів зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 Податкового кодексу України, протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є податковими правопорушеннями.

Отже, порушення платником податків вимог Закону № 2464 є податковим правопорушенням.

Пунктом 116.1 статті 116 Податкового кодексу України встановлено, що у разі застосування контролюючими органами до платника податків штрафних санкцій (штрафів) за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такому платнику податків надсилаються (вручаються) податкові повідомлення-рішення.

Враховуючи викладене, притягнення платника податків до відповідальності за податкове правопорушення (порушення вимог Закону № 2464) здійснюється шляхом надіслання (вручення) такому платнику податків податкового повідомлення-рішення.

Оскаржуване рішення відповідача № від 13.12.2017 року не є податковим повідомленням-рішенням. Норми Податкового кодексу України не передбачають права відповідача приймати рішення про стягнення штрафних санкцій у будь-якій іншій формі, крім як у формі податкового повідомлення-рішення.

Також суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Так, відповідач в доповненнях до відзиву на адміністративний позов зазначив, що загальна сума заборгованості з урахуванням боргу минулих років склала 22906, 16 грн., яку позивач ФОП ОСОБА_1 сплатив 26.04.2016 року в сумі 21174,65 та 23.11.2016 року в сумі 1440 грн.

З боку позивача суду надано копію вимоги від 02.02.2016 року Східної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, згідно якої позивачу нарахована до сплати сума в розмірі 2174,65 грн. як заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені станом на 31.01.2016 року.

Інших вимог щодо нарахування позивачу контролюючими органами сум боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску відповідачем не приймалось та на адресу позивача не направлялось. Дослідженням змісту вказаної вимоги судом встановлено, що ані штрафи ані пеня на вказану суму недоїмки позивачу не нараховувалась та не застосовувались, така вимога також не містить відомостей про факт виникнення грошового зобов'язання, як це передбачено ст. 59 ПК України та обчислення зазначеного в ній єдиного внеску фіскальним органам здійснено не на підставі актів документальних перевірок правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску, звітності, що подається платниками до фіскальних органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок, що не спростовано відповідачем.

Згідно вказаної вимоги убачається, що станом на 31.01.2016 року позивач мав заборгованість у відповідній сумі зі сплати єдиного внеску, проте ані пені ані штрафи вказаною вимогою позивачу визначені не були.

Вказана вимога від 02.02.2016 року № Ф-1557-25 Східної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області отримана відповідачем 10.03.2016 року поштою.

На вказану вимогу позивачем подана скарга, яка направлена відповідачу 21.03.2016 року, тобто в межах 10-ти денного строку на оскарження рішення контролюючого органу. (21.03.2016 року є понеділок, перший робочий день після вихідного, 20.03.2016 року, на який припадає закінчення 10-ти денного строку на оскарження рішення контролюючого органу - п. 56.13. ст. 56 ПК України).

Вказана скарга отримана відповідачем 22.03.2016 року за вх.№ 1484/ФОП.

Статтею 8 Закону встановлено, що Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно статті 40 ПК України цей розділ визначає порядок адміністрування податків та зборів, визначених у розділі I цього Кодексу, а також порядок контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства у випадках, коли здійснення такого контролю покладено на контролюючі органи.

Відповідно до ст. 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня зі скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку (п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України).

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у п. 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту (п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України).

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що на порушення вказаних вимог ст. 56 ПК України, відповідач станом на 11.03.2016 року не прийняв вмотивоване рішення та не надіслав його позивачу, тобто не здійснив відповідних дій визначених законом щодо розгляду скарги позивача протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Відтак, з урахуванням положення п. 56.9 ст. 56 ПК України скарга позивача від 21.03.2016 року про скасування вимоги від 02.02.2016 року № Ф-1557-25 Східної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області вважається повністю задоволеною, а вимога - скасованою.

Крім того, суд зазначає, що також не заперечується та підтверджується відповідачем у доповненнях до відзиву, що сума в розмірі 21174,65 грн. сплачена позивачем 26.04.2016 року.

Згідно положення статті 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: 60.1.2. контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу.

Згідно статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд , який визначив її в постанові від 27.02.2018 року у справі № 813/1893/17.

Необхідність врахування цієї норми контролюючими органами підтверджено і у рішеннях Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Shchokin v. Ukraine" та від 07.07.2011 у справі "Serkov v. Ukraine".

В обох справах Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідно, на думку Європейського Суду з прав людини, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо якості закону.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року Справа «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Суд вказує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому у таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Згідно із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У свою чергу, відповідач належним чином не виконав обов'язку щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин позов є таким, що підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,61001, ІПН НОМЕР_2) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська,46, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 13.12.2017 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яке винесено відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська,46, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,61001, ІПН НОМЕР_2) у розмірі 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 липня 2018 року.

Суддя Заічко О.В.