Справа № 826/3518/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 липня 2018 року № 826/3518/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Патук А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-енергетична компанія "Ітера Україна"
до третя особа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"
про визнання нечинним пункту 8.2 Типового договору

за участю:

від позивача - Чернецький О.Я.;

від відповідача - Усачова А.І.;

від третьої особи - Сахній А.Я.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-енергетична компанія "Ітера Україна" (далі - ТОВ "ТЕК "Ітера Україна") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову (а.с. 165-171), просить суд визнати нечинним пункт 8.2 Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2497 з урахуванням змін, внесених постановою НКРЕКП від 24.11.2016 № 2016. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що пункт 8.2 Типового договору з врахуванням змін, внесених постановою НКРЕКП від 24.11.2016 № 2016, як і його попередня редакція, прямо суперечить основним принципам і засадам нормативних актів вищої юридичної сили, є дискримінаційним, безпідставно позбавляє окремі категорії споживачів права замовляти потужність транспортування газу. Стверджує, що пункт 8.2 Типового договору не відповідає Кодексу газотранспортної системи, Закону України "Про ринок природного газу", Господарському кодексу України, Закону України "Про захист економічної конкуренції", міжнародним актам, які ратифіковані Україною, Конституції України. Наголошує, що згідно положень Закону України "Про ринок природного газу" та Кодексу газотранспортної системи законодавцем визначено право замовника (споживача) саме визначати (замовляти) договірну потужність, виходячи з власних потреб, яка не повинна перевищувати Wmax - технічну (пропускну) потужність. Також, пунктами 2.3, 4.1, 4.2, 8.1 Типового договору визначено послуги, які можуть бути надані замовнику, у тому числі замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (розподіл потужності); передбачено право замовника (споживача) замовляти транспортування та одержувати з газотранспортної системи обсяги природного газу, що відповідають його підтвердженим номінаціям/реномінаціям; встановлено, що величина договірної потужності замовника визначається згідно з величиною потужностей, в якому замовник (споживач) визначає (замовляє) денну, місячну, квартальну та річну потужність в межах технічної потужності (максимально можливої в певній точці виходу з ГТС); встановлено обов'язок замовника (споживача) щодо не перевищення замовленої потужності, визначеної в договорі та здійснення додаткової оплати Оператору ГТС у разі перевищення розміру договірної потужності. Разом з тим, всупереч положенням та правилам Кодексу газотранспортної системи до тексту Типового договору включений пункт 8.2, який нівелює принципи ціноутворення новоприйнятих нормативно-правових актів вищої юридичної сили, суперечить принципам Енергетичного Співтовариства та суперечить вищезазначеним положенням того ж Типового договору. На думку позивача, відповідач, затверджуючи Типовий договір з пунктом 8.2 в його тексті з подальшими змінами до нього, НКРЕКП фактично позбавив категорію споживачів, які під'єднані до ГТС напряму, права визначати договірну потужність транспортування газу відповідно до їх потреб. Вважає, що таким чином відповідач зобов'язує невеликих споживачів природного газу, якими є всі АГНКС, що під'єднані до ГТС напряму, сплачувати вартість послуги транспортування, що перевищує вартість поставленого газу в десятки разів. Позивач переконаний, що пункт 8.2 Типового договору позбавляє споживачів природного газу, під'єднаних до ГТС напряму, визначати (замовляти) договірну потужність транспортування природного газу відповідно до своїх потреб всупереч підпункту 41 пункту 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", пункту 5 статті 1 розділу 1, пункту 8 статті 1 розділу 6, пункту 5 статті 1 розділу 9, пункту 4 статті 1 розділу 18 Кодексу газотранспортної системи. Також, позивач стверджує, що пункт 8.2 Типового договору є дискримінаційною нормою, оскільки ставить АГНКС у нерівне становище порівняно з АГНКС, що під'єднані до газорозподільних систем, та з автомобільними заправними станціями, що реалізують інші види палива, що суперечить статті 31 Господарського кодексу України, пункту 3 статті 2, пункту 6 статті 3, пункту 2 статті 34 Закону України "Про ринок природного газу", статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Ухвалою суду від 09.03.2016 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/3518/16 та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 19.04.2016 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

17.05.2016 представником відповідача Усачовою А.І. подано суду письмові заперечення проти позову, у яких остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що постанова НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу" прийнята у межах повноважень, визначених Законами України "Про ринок природного газу", "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", Указом Президента України від 10.09.2014 № 715 "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та у спосіб, визначений законодавством України. Зазначила, що здійснення оплати вартості послуг оператора газотранспортної системи та оператора газорозподільної системи споживачем як плати за потужність передбачено Законом України "Про ринок природного газу" та є європейською практикою. Пояснила, що забезпечення потужності, право користування якою оператор газотранспортної системи та оператор газорозподільної системи може надати замовникам з гарантією реалізації такого права не залежить від фактичних обсягів споживання природного газу та від фізичного шляху слідування природного газу. Зазначила, що одним з можливих шляхів зменшення величини потужності (Wmax) є зменшення величини максимальної витрати (qmax) за робочих умов комерційного вузла обліку газу. Стверджує, що НКРЕКП було дотримано принцип недискримінації, оскільки підходи до визначення величини приєднаної потужності об'єкта споживача, за користування якою здійснюється оплата оператору ГТС/ГРМ, є однаковими для всіх споживачів природного газу - об'єкти яких підключені до газотранспортної системи та об'єкти яких підключені до газорозподільної системи (а.с. 90-97).

02.06.2016 представником третьої особи Пициком Я.М. подано суду пояснення щодо позову, за змістом яких останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що відсутність рішень Державної регуляторної служби України про відмову в погодженні постанов НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 та № 2497 та відповідно їх реєстрація Міністерством юстиції України свідчить про те, що такі постанови прийняті в межах повноважень, визначених Законами України "Про ринок природного газу", "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", Указом Президента України від 10.09.2014 № 715 "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та у спосіб, визначений законодавством України (а.с. 138-142).

Відповідно до ухвали суду від 01.12.2017 адміністративну справу № 826/3518/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду.

27.02.2018 представником відповідача Усачовою А.І. подано суду відзив на позовну заяву, у якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що в рамках проведення відстеження результативності регуляторного акта (Типового договору) НКРЕКП були проаналізовані звернення суб'єктів господарювання щодо зміни підходів до визначення величини договірної потужності у фізичних точках виходу з газотранспортної системи та постановою НКРЕКП від 24.11.2016 № 2016 було внесено зміни до Типового договору. Зазначила, що механізм визначення величини потужності фізичної точки виходу з газотранспортної системи до прямого споживача є більш гнучким для замовників послуг транспортування у порівнянні з механізмом визначення потужності за величиною максимальної втрати газу, та направлений на зменшення фінансового навантаження на споживача. Наголошувала, що встановлення правил розподілу потужності Типового договору, їх конкретизація належить до дискреційних повноважень НКРЕКП. Пояснила, що НКРЕКП при внесенні змін до Типового договору було дотримано принцип недискримінації, оскільки підходи до визначення величини приєднаної потужності об'єкта споживача, за користування якою здійснюється оплата оператору ГТС/ГРМ, є однаковими для всіх споживачів природного газу - об'єкти яких підключені до газотранспортної системи та об'єкти яких підключені до газорозподільної системи (а.с. 200-209).

05.03.2018 представником відповідача Усачовою А.І. подано суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 24.04.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача у судовому засіданні 10.07.2018 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.07.2018 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи у судовому засіданні 10.07.2018 просив суд відмовити у задоволенні позову.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 10.07.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 N 2497, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за N 1383/27828, затверджено Типовий договір транспортування природного газу.

Згідно з пунктом 1 постанови НКРЕКП від 24.11.2016 N 2016 затверджено Зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року N 2497, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за N 1383/27828.

Відповідно до вказаних Змін, пункт 8.2 Типового договору викладено у наступній редакції: "У разі якщо Замовник є прямим споживачем, величина договірної добової потужності Замовника повинна бути не меншою за максимальне (пікове) добове використання природного газу за період з 01 вересня попереднього року до 01 вересня поточного року, але не більшою за величину добової максимальної витрати (об'єму) газу комерційного вузла обліку за стандартних умов, визначеної в додатку 3 до цього Договору.

Оператор до 15 вересня поточного року надає на поштову адресу Замовника інформацію про його максимальне (пікове) добове використання природного газу за період з 01 вересня попереднього року до 01 вересня поточного року, що підтверджується звітом обчислювача/коректора комерційного вузла обліку.

У випадку якщо розподіл потужності (додаток 1 до цього Договору) для прямого споживача на наступний газовий рік суперечить вимогам абзацу першого цього пункту, Сторони зобов'язані внести зміни до розподілу потужності (додаток 1 до цього Договору) до початку наступного газового року.

Розподіл потужності надається прямому споживачу на період не менше одного року, крім випадків нових точок виходу (у поточному газовому році) з газотранспортної системи до прямого споживача у газовому році, в якому було здійснено приєднання такого споживача.

Для нових точок виходу з газотранспортної системи до прямого споживача у газовому році, в якому було здійснено приєднання такого споживача, розподіл потужності надається прямому споживачу до кінця поточного газового року. У подальшому розподіл потужності надається такому прямому споживачу на період не менше одного року.

Для нових точок виходу з газотранспортної системи до прямого споживача розмір добової договірної потужності Замовника для першого газового року визначається згідно з величиною максимальної витрати (об'єму) газу комерційного вузла обліку за добу за стандартних умов, яким має бути обладнаний об'єкт Замовника, що приєднується до газотранспортної системи, вказаних в опитувальному листі.

Величина договірної потужності Замовника, який є прямим споживачем, не може бути змінена до закінчення періоду, на який вона була розподілена, за винятком випадків збільшення величини договірної потужності за ініціативою Замовника.

Якщо на комерційному ВОГ (ПВВГ) встановлено два і більше вимірювальних трубопроводів на базі лічильників газу та/або за методом змінного перепаду тиску, які обліковують природний газ в одному напрямку передачі газу (та які працюють почергово, наприклад за необхідності окремого обліку в міжсезонні періоди тощо), величина максимальної витрати (об'єму) газу комерційним вузлом обліку визначається за вимірювальним трубопроводом, що має найбільшу максимальну вимірювану об'ємну витрату природного газу.

Якщо на комерційному ВОГ (ПВВГ) встановлено два і більше вимірювальних трубопроводів на базі лічильників газу та/або за методом змінного перепаду тиску, які обліковують природний газ в одному напрямку передачі газу (та які працюють одночасно) або які обліковують природний газ за різними напрямками передачі газу, величина максимальної витрати (об'єму) газу комерційним вузлом обліку визначається за сумою максимальних вимірюваних об'ємних витрат природного газу вищезгаданими вимірювальними трубопроводами."

На переконання позивача, пункт 8.2 Типового договору прямо суперечить основним принципам і засадам нормативних актів вищої юридичної сили, є дискримінаційним, безпідставно позбавляє окремі категорії споживачів права замовляти потужність транспортування газу, що стало наслідком звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-енергетична компанія "Ітера Україна" зареєстровано Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією 17.11.2003 та господарською діяльністю позивача є, в тому числі, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, роздрібна торгівля пальним.

Отже, постанова НКРЕКП від 24.11.2016 N 2016, якою затверджено Зміни до Типового договору транспортування природного газу, може бути оскаржена позивачем до суду.

Закон України від 09.04.2015 №329-VIII "Про ринок природного газу" (далі - Закон № 329-VIII) визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 329-VIII державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

За визначенням пункту 32 частини першої статті 1 Закону № 329-VIII Регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 329-VIII транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками (частина друга статті 32 Закону № 329-VIII).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 20.04.2000 N 1682-III "Про природні монополії" (далі - Закон N 1682-III) державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій у сферах, визначених у статті 5 цього Закону, здійснюється національними комісіями регулювання природних монополій, які утворюються і функціонують відповідно до цього Закону, з особливостями, встановленими законом.

Статтею 11 Закону N 1682-III передбачено, що Національні комісії регулювання природних монополій (далі - комісії) є державними колегіальними органами, які утворюються та ліквідуються Президентом України.

Комісії підпорядковуються Президенту України, підзвітні Верховній Раді України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 N 715/2014 (далі - Положення) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президентові України і підзвітним Верховній Раді України. НКРЕКП є органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг.

Пунктом 3 Положення передбачено, що одним з основних завдань НКРЕКП є державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів.

Згідно з пунктом 13 Положення рішення НКРЕКП приймаються на засіданнях, які проводяться у формі відкритих або закритих слухань. У разі розгляду питань, що мають важливе суспільне значення, засідання проводяться у формі відкритих слухань, в яких беруть участь представники суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, об'єднань споживачів і громадськості.

Рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями.

Рішення НКРЕКП, прийняті у межах її повноважень, обов'язкові до виконання суб'єктами природних монополій.

Рішення НКРЕКП можуть бути оскаржені в установленому законодавством порядку.

Рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, підлягають обов'язковій державній реєстрації в установленому законодавством порядку, за винятком рішень з питань установлення цін та тарифів (крім установлення цін та тарифів для населення) та рішень з питань функціонування оптового ринку електричної енергії.

Рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, не потребують узгодження з іншими органами державної влади, крім випадків, передбачених законом.

Рішення НКРЕКП, які відповідно до закону є регуляторними актами (крім рішень щодо встановлення тарифів), розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

НКРЕКП має право видавати в установленому порядку разом з органами виконавчої влади спільні акти.

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що в рамках проведення відстеження результативності регуляторного акта - Типового договору, НКРЕКП були проаналізовані звернення суб'єктів господарювання щодо зміни підходів до визначення величини договірної потужності у фізичних точках виходу з газотранспортної системи, та постановою НКРЕКП від 24.11.2016 № 2016 внесені зміни до Типового договору.

Так, частинами першою, другою, шостою, сьомою статті 9 Закону України від 11.09.2003 N 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (далі - Закон N 1160-IV) передбачено, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання наведених положень Закону N 1160-IV 09.09.2016 на офіційному веб-сайті НКРЕКП www.nerc.gov.ua було оприлюднено проект регуляторного акта - постанови "Про затвердження Змін до Типового договору транспортування природного газу" (а.с. 210).

Разом з тим, позивачем у встановлений строк не було подано жодних зауважень та пропозицій до вказаного проекту. Іншого позивачем суду не надано.

Суд враховує, що положеннями частини другої статті 21 Закону N 1160-IV передбачено, що для погодження до уповноваженого органу разом з проектом регуляторного акта подаються аналіз регуляторного впливу цього проекту та копія оприлюдненого повідомлення про оприлюднення проекту з метою одержання зауважень і пропозицій.

Як свідчать матеріали справи, листом від 15.11.2016 № 6955/0/20-16 Державна регуляторна служба України повідомила НКРЕКП про відповідність проекту постанови "Про затвердження Змін до Типового договору транспортування природного газу" принципам регуляторної політики у сфері господарської діяльності (а.с. 211).

Антимонопольний комітет України листом від 16.11.2016 № 128-29/02-12237 повідомив НКРЕКП про погодження проекту постанови "Про затвердження Змін до Типового договору транспортування природного газу" (а.с. 212-213).

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті постанови від 24.11.2016 № 2016 "Про затвердження Змін до Типового договору транспортування природного газу" дотримано процедуру прийняття регуляторного акта, що свідчить про відповідність дій останнього вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одночасно, суд критично оцінює доводи позивача, що пункт 8.2 Типового договору суперечить основним принципам і засадам нормативних актів вищої юридичної сили, з огляду на наступне.

Так, за визначенням статті 1 Закону № 329-VIII:

безпека постачання природного газу - надійне та безперебійне постачання необхідних обсягів природного газу споживачам, що забезпечується наявними джерелами надходження природного газу, а також належним технічним станом газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG;

газорозподільна система - технологічний комплекс, що складається з організаційно і технологічно пов'язаних між собою об'єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам;

газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу;

доступ - право користування потужністю об'єкта газової інфраструктури в обсязі та на умовах, встановлених у договорі про надання послуг транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу або послуг установки LNG;

потужність - максимально допустиме перетікання обсягу природного газу, виражене в одиницях енергії до одиниці часу, що надається замовнику відповідно до договору про надання послуг транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу або послуг установки LNG;

розподіл потужності - надання, встановлення умов та порядку реалізації, а також здійснення інших процедур, пов'язаних із правом користування потужністю об'єкта газової інфраструктури.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 329-VIII суб'єкти ринку природного газу є рівними у праві на отримання доступу до газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG та на приєднання до газотранспортних і газорозподільних систем.

Згідно з частиною третьою статті 32 Закону № 329-VIII оператор газотранспортної системи зобов'язаний забезпечити надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема послуги транспортування природного газу з або без гарантії реалізації права користування потужністю, послуги транспортування природного газу на різні періоди тривалості тощо.

Частиною першою статті 33 Закону № 329-VIII встановлено, що оператор газотранспортної системи розробляє кодекс газотранспортної системи за результатами консультацій із суб'єктами ринку природного газу та подає його Регулятору на затвердження. Після затвердження кодексу газотранспортної системи Регулятором оператор газотранспортної системи розміщує його на своєму веб-сайті.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 N 2493, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за N 1378/27823, затверджено Кодекс газотранспортної системи (далі - Кодекс).

За визначенням пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу:

потужність - максимально допустиме перетікання обсягу природного газу, виражене в одиницях енергії до одиниці часу, що надається замовнику послуг транспортування відповідно до договору транспортування;

розподіл потужності - частина договору транспортування, яка визначає порядок та умови надання і реалізації права на користування договірною потужністю, яке надається замовнику транспортування у визначеній точці входу або точці виходу;

розподілена (договірна) потужність - частина технічної потужності газотранспортної системи, яка розподілена замовнику послуг транспортування згідно з договорами транспортування.

Відповідно до пункту 9, 10 глави 1 розділу VIII Кодексу замовник послуг транспортування на підставі договору транспортування може замовити в оператора газотранспортної системи нижче наведені послуги, що є складовими послуги транспортування:

доступ до потужності в точці входу або виходу з газотранспортної системи;

замовлення фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтвердженої номінації;

послугу балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи та які відбираються з неї.

Замовлені величини розподілу потужності визначаються додатком до договору транспортування природного газу.

Згідно з пунктом 1 глави 2 розділу VIII Кодексу з метою забезпечення виконання зобов'язань замовника послуг транспортування щодо оплати послуг оператора газотранспортної системи за договором транспортування природного газу замовник послуг транспортування зобов'язаний надавати оператору газотранспортної системи фінансове забезпечення у випадках та відповідно до вимог, встановлених у цьому Кодексі, або здійснити попередню оплату таких послуг на підставі договору транспортування природного газу.

Пунктом 5 глави 1 розділу ІХ Кодексу передбачено, що потужність фізичної точки виходу з газотранспортної системи, до якої безпосередньо підключений споживач, надається виключно такому споживачу на період не менше одного року. Розмір потужності, що надається прямому споживачу, визначається в договорі на транспортування природного газу.

Таким чином, надання оператором газотранспортної системи доступу прямому споживачу до потужності фізичної точки виходу з газотранспортної системи - це зобов'язання оператора забезпечити в будь-який час прямому споживачу подачу газу в цій точці, в тому числі забезпечити відповідний робочий тиск, який необхідний для безпечної роботи газового обладнання прямого споживача.

При цьому, суд звертає увагу, що Закон № 329-VIII та Кодекс передбачає здійснення оплати вартості послуг оператора газотранспортної системи споживачем як плати за потужність.

Суд зазначає, що максимально достовірне визначення величини потужності фізичної точки виходу з газотранспортної системи до прямого споживача безпосередньо впливає на розмір тарифу на транспортування природного газу для точок виходу з газотранспортної системи, а відтак й на дохід оператора ГТС.

На думку суду, запропонований пунктом 8.2 Типового договору механізм визначення величини потужності фізичної точки виходу з газотранспортної системи з газотранспортної системи до прямого споживача є більш гнучким для замовників послуг транспортування у порівнянні з діючим механізмом визначення потужності за величиною максимальної витрати газу, та направлений на зменшення фінансового навантаження на споживача.

Крім того, постановою від 24.11.2016 N 2016 передбачено, що НКРЕКП здійснюватиме всебічний аналіз механізму визначення величини замовленої потужності об'єкта прямого споживача та розгляне питання щодо доцільності внесення змін до Типового договору транспортування природного газу за підсумками такого аналізу.

Таким чином, НКРЕКП, за результатами аналізу, матиме можливість змінити підхід у визначенні розміру величини потужності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що встановлення відповідачем правил розподілу потужності Типового договору узгоджується з наведеними нормами Закону № 329-VIII та Кодексу, що спростовує доводи позивача у цій частині.

Суд звертає увагу, що частиною першою статті 2 Закону № 329-VIII передбачено, що на виконання зобов'язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме: Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС; Регламенту (ЄС) 715/2009 про умови доступу до мереж транспортування природного газу та яким скасовується Регламент (ЄС) 1775/2005; Директиви 2004/67/ЄС про здійснення заходів для забезпечення безпеки постачання природного газу.

Правову основу ринку природного газу становлять Конституція України, цей Закон, закони України "Про трубопровідний транспорт", "Про природні монополії", "Про нафту і газ", "Про енергозбереження", "Про угоди про розподіл продукції", "Про захист економічної конкуренції", "Про газ (метан) вугільних родовищ", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Таким чином, відповідність пункту 8.2 Закону № 329-VIII свідчить про відповідність актам законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, позаяк вказаний закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме: Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС; Регламенту (ЄС) 715/2009 про умови доступу до мереж транспортування природного газу та яким скасовується Регламент (ЄС) 1775/2005; Директиви 2004/67/ЄС про здійснення заходів для забезпечення безпеки постачання природного газу.

Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про дискримінаційність пункту 8.2 Типового договору з огляду на наступне.

Пунктом 3 глави 1 розділу ІХ Кодексу передбачено, що потужність фізичної точки виходу з газотранспортної системи, до якої підключена газорозподільна система, надається виключно оператору газорозподільної системи на період не менше одного року.

Розмір потужності, що надається оператору газорозподільної системи, визначається в договорі на транспортування природного газу.

Враховуючи наведене та те, що потужність фізичної точки виходу з газотранспортної системи, до якої підключена газорозподільна система, надається виключно оператору газорозподільної системи, суд дійшов висновку, що відповідачем при внесенні змін до Типового договору було дотримано принцип недискримінації, оскільки підходи до визначення величини приєднаної потужності об'єкта споживача, за користування якою здійснюється оплата оператору ГТС/ГРМ, є однаковими для всіх споживачів природного газу - об'єкти яких підключені до газотранспортної системи та об'єкти яких підключені до газорозподільної системи.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-енергетична компанія "Ітера Україна" (01042, м. Київ, вул. Чигоріна, 2, ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 20 липня 2018 року.