Справа № 820/3834/18
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2018 р. Справа № 820/3834/18
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Супруна Ю.О.,
при секретарі судового засідання - Дробязги Т.В.,
представника позивачів - Саєнко М.В.,
представника відповідачів - Печенізький В.С.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (надалі за текстом - ОСОБА_3 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_4 (надалі за текстом - В/ч НОМЕР_4 ), Головного управління Національної гвардії України (надалі за текстом - ГУ Національної гвардії України), в якому просить суд:
- зобов`язати відповідачів - суб`єктів владних повноважень - Військову частину НОМЕР_4 та Головне управління Національної гвардії України прийняти рішення та вчинити певні дії - здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року у зв`язку зі смертю майора ОСОБА_5 , членам його сім`ї - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , відповідно до вимог Закону України "Про соціальне і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови КМ України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори у військовому резерві";
В обґрунтування позову позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , зазначили, що їх чоловіка, батька та сина, ОСОБА_5 (надалі за текстом - ОСОБА_5 ,) призвано на військову службу, який брав участь у антитерористичній операції, а 18.07.2016 року його звільнено відповідно до п. «Б» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у запас за станом здоров`я. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , - помер. Відповідно до висновків постанови військово-лікарської комісії ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» № 33/41-3-126 від 20.07.2017 року причиною смерті послужило захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини. Вказують, що у зв`язку із загибеллю чоловіка, батька та сина вони, як дружина, син та матір - члени сім`ї померлого військовослужбовця мають право на отримання одноразової грошової допомоги. Із зазначених підстав члени сім`ї ОСОБА_5 , а саме: дружина, син та мати упродовж 2017 року звертались до В/ч НОМЕР_4 щодо здійснення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю сина, чоловіка та батька ( ОСОБА_5 ,) у відповідності до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори у військовому резерві", однак, на думку позивачів відповідач, В/ч НОМЕР_4 тривалий час допускав порушення вимог постанови КМ України № 975 від 25.12.2013 року, не направляючи такі звернення до розпорядника бюджетних коштів - ГУ Національної гвардії України, а самостійно, усупереч вищезазначеній постанові, надавав відповіді про те, що заявникам відмовлено у наданні такої допомоги. Вважаючи такі відмови безпідставними, а саме у нездійсненні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ОСОБА_5 , військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ОСОБА_5 , військової служби, 16.11.2017 року до В/ч НОМЕР_4 були подані чергові звернення позивачів разом з документами які передбачені відповідно до вимог п. 10 постанови КМ України від 25.12.2013 року № 975, для здійснення призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 . В подальшому зазначені звернення командування В/ч НОМЕР_4 відповідно до п.13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві скерувало до ГУ Національної гвардії України, як до розпорядника бюджетних коштів.
ГУ Національної гвардії України рішенням відмовив позивачам у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого ОСОБА_5 , мотивуючи тим, що ОСОБА_5 , на дату смерті виключений зі списків особового складу В/ч НОМЕР_4 .
Не погоджуючись з такими діями (рішенням), позивачі звернулись до суду з даним позовом. На думку позивача такі дії (рішення) відповідачів жодним нормативно-правовим актом не передбачені і є незаконними, відмова відповідачів є протиправною. З огляду на наведені у адміністративному позові факти просять суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача, В/ч НОМЕР_4 19.06.2018 року надав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачами не доведено наявність моральної шкоди, протиправність діяння, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини саме В/ч НОМЕР_4 , так як не зазначено на думку останнього, з яких міркувань позивачі виходять при обґрунтуванні суми моральної шкоди та якими доказами підтверджується її розмір. Крім того, зазначив, що наявність моральної шкоди представник позивачів обґрунтовує бездіяльністю та не направленням протягом тривалого часу документів до розпорядника бюджетних коштів для виплати допомоги керівництвом В/ч НОМЕР_4 , разом з тим дії командування частини у вигляді відмови в виплаті допомоги, доведеної до відома позивачів відповідними листами від 24.10.2014 року, станом на даний час не визнані судом протиправними та позивачами до цього часу не оскаржувалися до вищого командування та до суду у встановлені законом строки. Отже, в даному випадку відсутні передбачені законом правові підстави для стягнення моральної шкоди, визначені ст. 23 Цивільного кодексу України, оскільки дії командування В/ч НОМЕР_4 не є протиправними та відповідають вимогам діючого законодавства, а саме пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та роз`ясненню Мінсоцполітики України від 25.12.2015 року за № 1678/13/84-15, згідно яких виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) осіб, звільнених з військової служби, законодавством не передбачена, тим більше, що розпорядником бюджетних коштів є ГУ Національної гвардії України, яким в подальшому було прийнято рішення про відмову позивачам в призначені та виплаті коштів.
Отже, враховуючи викладене відповідач, В/ч НОМЕР_4 просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник відповідача, ГУ Національної гвардії України 19.06.2018 року надав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що ГУ Національної гвардії України діяло виключно на підставі законодавства України (чинного на час надісланих документів 12.01.2018 р.), у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, постановами КМ України, при цьому не порушуючи, а ні прав, а ні інтересів позивачів, оскільки ОСОБА_5 , було виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_4 та всіх видів забезпечення у період з 18.07.2016 року згідно із наказом командира В/ч НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 18.07.2016 року за № 145, а відповідно до свідоцтва про смерть від 19.11.2016 року серії НОМЕР_6 , виданої Чугуївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківської області зазначено, що ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже на думку відповідача, ГУ Національної гвардії України на дату смерті ОСОБА_5 , не був військовослужбовцем, а був особою звільненою з військової служби. Щодо моральної шкоди вказав, що ГУ Національної гвардії України не вчиняло будь-яких протиправних дій (бездіяльності), які б спричинили або завдали моральну шкоду позивачам.
Враховуючи викладене відповідач, ГУ Національної гвардії України просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
20.06.2018 року до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду від уповноваженого представника позивачів надійшла відповідь на відзиви відповідачів на позовну заяву, в якому викладено правову позицію уповноваженого представника позивачів стосовно порушених відповідачами у відзивах на позову питань. Також представником позивачів надано додаткові пояснення, в яких зазначено, що справа № 642/2474/17 та №820/127/18, на яку посилаються відповідачі у відзивах, про закриття провадження у справі не може бути врахована судом, оскільки відсутня тотожність у справах.
Представник позивачів в судовому засіданні підтримав заявлений адміністративний позов в повному обсязі та просив його задовольнити посилаючись на обґрунтування позовних вимог та письмових пояснень.
Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував в повному обсязі, оскільки позовні вимоги позивача є незаконними та безпідставними, з цих підстав просив суд відмовити в задоволені адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на зміст відзивах на позов.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів та представника відповідачів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності та враховуючи заперечення представника відповідачів проти задоволення позову разом з відзивами на позов відповідачів з урахуванням письмових пояснень представника позивачів, суд дійшов до висновку про задоволення вимог адміністративного позову в повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження № НОМЕР_7 , виданої 09.12.1969 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у графі батьки зазначено: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_3 .
Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , виданої 20.10.1994 року вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у графі батьки зазначено: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_1 ..
Згідно з копії посвідчення серії НОМЕР_9 виданий 09.10.2015 року ОСОБА_5 , інвалід 1 групи.
Відповідно копії довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА за № 106984 ОСОБА_5 , 09.08.2016 року встановлено першу групу інвалідності, яка була пов`язана із захистом Батьківщини.
Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_10 , виданого 05.07.1993 року, зроблено відповідний актовий запис за № 130, яким вбачається, що шлюб був зареєстрований між ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 , з якого також вбачається, що прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 - Король.
Згідно з копії свідоцтва про хворобу № 62 від 18.03.2016 року ОСОБА_5 , встановлено діагноз та постановою військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення (травм, контузії, каліцтва) зазначено: Гліобластома правої лобно-тім`яної ділянки. Стан після операції - видалення внутрішньомозкової пухлини (гліобластоми задньолобно-тім`яної області праворуч (05.11.2015 р.) та двох сеансів променевої терапії з вираженим лівостороннім геміпарезом (плегією у верхній кінцівки), лікворно-венозною дистензією та астенічним синдромом. Дефект кісток зведення черепа площею 48 кв.см., заміщещений аутокісткою - захворювання, так пов`язане із захистом Батьківщини.
Копією довідки серії 10 ААА за № 016435 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого ОСОБА_5 , встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках датою огляду від 12.08.2016 року - 100% з 18.07.2016 року, одноразово, хвороба, так пов`язана із захистом Батьківщини.
Згідно із копією витягу з наказу командира В/ч НОМЕР_4 Національної Гвардії України від 18.07.2016 року за № 145 встановлено, що майора ОСОБА_5 , старшого офіцера відділення бойової та спеціальної підготовки, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також звільненого відповідно до ст. 26 ч. 8 п. "Б" Закону України "Про військовій обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 06.06.2016 року за № 81 о/с у запас за станом здоров`я. 18.07.2016 року направлено на військовий облік до Чугуївського РВК Харківської області.
Копією лікарського свідоцтва про смерть № 373-45/16 від 18.11.2016 року та довідки про причину смерті № 373-45/16 (до форми 106/о № 373-45/16) встановлено, що ОСОБА_5 , причина смерті була "а) Порушення мозкового кровообігу; б) Злоякісне новоутворення головного мозку".
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_11 , виданої 19.11.2016 року Чугуївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківської області, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 46 років, відповідно до якого зроблений відповідний актовий запис за № 502.
Відповідно до постанови ДУ "Територіального медичного об`єднання МВС України по Харківській області" Військово-лікарської комісії № 33/41-3-126 від 20.07.2017 року вказано, що захворювання ОСОБА_5 , 1969 року народження, що призвело до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) послугувало "Порушення мозкового кровообігу на тлі злоякісного новоутворення головного мозку", яке пов`язане із захистом батьківщини. Підстава протокол засідання ВЛК від 20.07.2017 року за № 15 та Наказ МО України № 402-2008.
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_12 виданого 07.09.2006 року вбачається, що ОСОБА_1 1975 року народження є інвалідом 3 групи з дитинства. (номер пенсійної справи 120230).
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії ХАР-06 № 012952 вказано, що ОСОБА_1 , при повторному огляді 11.07.2007 року встановлено 3 групу інвалідності з дитинства.
Згідно із консультаційного висновку спеціаліста "Новий зір" від 06.12.2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено діагноз: анізометропія, гіперметропія слабкого ступеню правого ока, високого ступеню лівого ока, складний гіперметропічний астигматизм обох очей, амбліопія високого ступеню лівого ока, оперована розбіжна косоокість лівого ока.
Як вбачається, із копії листів В/ч НОМЕР_4 від 24.10.2017 року з аналогічним змістом тексту, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , було відмовлено на звернення позивачів у наданні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю батька, чоловіка, сина ОСОБА_5 , оскільки на дату смерті ОСОБА_5 , був виключений зі списків особового складу В/ч НОМЕР_4 та звільнений у запас за станом здоров`я, посилаючись на наказ командира В/ч НОМЕР_4 за №145 від 18.07.2016 року.
Не погоджуючись з наданою відповіддю позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , звернулись 16.11.2017 року з письмовими заявами аналогічного змісту тексту до командира В/ч НОМЕР_4 полковника ОСОБА_8 , із проханням у відповідності до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови КМ України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори у військовому резерві" здійснити призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю (батька, чоловіка, сина) майора ОСОБА_5 . До заяв було додано документи у відповідності з вимогами п. 10 затвердженого Порядку, передбаченого постановою КМ України № 975 від 25.12.2013 року.
Листами від В/ч НОМЕР_4 24.11.2017 року з аналогічними за змістом тексту ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , було повідомлено, що документи на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 5 постанови КМ України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" прийняті В/ч НОМЕР_4 та направлені на розгляд і затвердження до Східного територіального управління Національної гвардії України.
Як встановлено судом, листами В/ч НОМЕР_4 від 23.01.2018 року, також з аналогічними за змістом тексту ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , було повідомлено, що рішенням комісією Головного управління Національної гвардії України розглянуто документи та відмовлено, щодо можливості призначення та виплаті одноразової грошової допомоги (матері, дружині, сину) померлої особи після звільнення з військової служби ОСОБА_5 , якого було виключено зі списків В/ч НОМЕР_4 по стройовій частині від 18.07.2017 року № 145.
Не погодившись із такими діями відповідачів, позивачі діючи через уповноваженого ними представника - Саєнко М.В., звернулись до Харківського окружного адміністративного суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону, зокрема, поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІІ).
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України, а також членів їх сімей.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Розділом ІІ Закону України від 20.12.1991 року № 2011- XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі за текстом - Закон № 2011- XII), зокрема, встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.
Позивачі вказують, що мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону № 2011- XII.
Вказаний пункт передбачає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.
Враховуючи приписи зазначених норм Закону, право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які померли внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.
Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011- XII у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Частина 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII передбачає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (надалі за текстом - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі за текстом - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 (надалі по тексту - Порядок № 975).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Підпунктом 1 пункту 4 Порядку № 975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Згідно із пунктом 10 Порядку № 975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), заяви та встановлені у даному пункті документи.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів) (пункт 12 Порядку № 975).
Відповідно до пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується зокрема членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , помер від захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Такий висновок зроблений Центральною військово-лікарською комісією та зафіксовано в протоколі засідання комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв.
Отже, із зазначених обставин справи вбачається, що захворювання, яке стало причиною смерті ОСОБА_5 , безпосередньо пов`язане з виконанням ним обов`язків військової служби та захисту Батьківщини.
Між тим, на переконання відповідачів, виплата одноразової допомоги може бути проведена тільки за умови, якщо статус померлої особи був «військовослужбовець». ОСОБА_5 був військовослужбовцем, звільнений з військової служби 18.07.2016 року, а помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що в свою чергу унеможливлює здійснення виплати одноразової грошової допомоги членам його сім`ї.
Однак, суд звертає увагу, що право на отримання одноразової грошової допомоги членами сім`ї військовослужбовця не залежить від наявності у ОСОБА_5 , на момент смерті статусу військовослужбовця, а безпосередньо пов`язане з наявністю юридично-правового зв`язку між смертю особи та захворюванням, отриманим під час виконанням ним обов`язків військової служби.
В даному випадку, як встановлено судом, смерть ОСОБА_5 , безпосередньо пов`язана з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №825/551/16, дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; а одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ст.ст. 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо). Не мається будь-якого їхнього еквіваленту у грошових одиницях.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
Отже, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, повинен виходити з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України).
Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідачем, В/ч НОМЕР_4 та відповідачем, ГУ Національної гвардії України не надано доказів наявності підстав для ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року у зв`язку зі смертю майора ОСОБА_5 членам його сім`ї - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , а тому вимоги щодо визнання протиправними дії (бездіяльність) відповідачів щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги, а також виплати моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю є такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Стаття 6 КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
В даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги визначеній судом особам є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як встановлено ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Суд є конституційно визначеним державним інститутом, який правомочний захищати права і свободи людини і громадянина, завданням якого є здійснення правосуддя, забезпечення права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.
Наведені та інші положення КАС України дають підстави стверджувати, що в адміністративному судочинстві діє презумпція неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, який зобов`язаний в порядку судової процедури, визначеної законом, довести суду правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності. Отже, адміністративне судочинство - це специфічний вид судочинства, де твердження особи про порушення прав вважаються правомірними, поки владний суб`єкт не доведе перед судом протилежне. Правомірні твердження про порушення прав і свобод підлягають в першу чергу негайному захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_4 , Головного управління Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити в повному обсязі.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ).
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26.07.2018 року.

Суддя Супрун Ю.О.