Справа № 200/824/16-а(2-а/200/151/16)
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року

Київ

справа №200/824/16-а(2-а/200/151/16)

адміністративне провадження №К/9901/16836/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, прийняту 10 квітня 2017 року у складі головуючого судді - Женеску Е.В., та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, постановлену 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого - Божко Л.А., суддів: Кругового О.О., Лукманової О.М.,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі також - відповідач), в якому з урахуванням заяви про уточнення та доповнення позовних вимог просив:

відмову в задоволенні інформаційного запиту визнати незаконною, зобов'язати відповідача розглянути інформаційний запит та дати на нього відповідь згідно чинного законодавства і стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 6 000 гривень.

Позовні вимоги мотивує тим, що в зв'язку з відмовою відповідача укласти публічний договір на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки із-за значного виробничого навантаження, він 17 грудня 2015 року подав відповідачу інформаційний запит про надання інформації для з'ясування факту значного виробничого навантаження і розумного строку для укладення публічного договору на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки.

Запитувану інформацію відповідач повинен був надати на підставі п.3,4 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки відповідач є розпорядником запитуваної інформації і суб'єктом господарювання зі спеціальними правами та підпадає під вимоги названого Закону в частині надання інформації за запитами. Відповідач відмовився надати запитувану інформацію чим порушив вимоги статей 5, 10, 11 Закону України «Про інформацію» та п.4 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Неправомірні дії відповідача при розгляді запиту позивача негативно вплинули на позивача, порушили його звичний душевний стан викликали тривале хвилювання і переживання. Крім того, неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутися до суду, що викликало додаткові затрати часу і сил: він змушений був ходити в юридичну консультацію, готувати матеріали до суду, писати позов. Все це змінило його спосіб життя та посилило моральні страждання. Розмір моральної шкоди оцінює в 6000 гривень.

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська постановою від 10 квітня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У своїй касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та направити справу на новий розгляд.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки скаржник не наводить належних підстав для того, щоб вважати, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без зміни.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 03 грудня 2015 року позивач звертався до відповідача із заявою про укладення договору на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку, де знаходиться гараж.

Однак, листом № ц/2789-4 від 08 грудня 2015 року, відповідач повідомив, що із-за значного виробничого навантаження та великого обсягу робіт по прийнятим на себе зобов'язанням за укладеними договорами, що підлягають завершенню до спливу строку їх виконання, можливості прийняти пропозицію позивача не вбачається, в зв'язку з чим повернули надані документи.

17 грудня 2015 року ОСОБА_1 направив відповідачу інформаційний запит, в якому посилаючись на вимоги статей 19,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати йому наступну інформацію:

- яким нормативним документом встановлена максимальна кількість замовлень, що знаходяться на виконанні у відділі;

- яка кількість договорів знаходиться в роботі відділу на даний час;

- коли спливає найближчий строк виконання по укладеним договорам;

- повідомити розумний строк коли буде можливо прийняти замовлення позивача на укладення договору (а.с. 4 зворот).

Згідно листа відповідача №ц/2860-5 від 21 грудня 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що у Дніпропетровського міського виробничого відділу відсутній обов'язок розповсюджувати інформацію про документи, якими регламентується організація роботи відділу, внутрішній виробничий розпорядок та навантаження. Інформація щодо кількості договорів та найближчі строки їх виконання стосується тільки сторін цих договорів, а тому підстав для надання такої інформації не вбачається. Що стосується укладення договору з позивачем, відповідач повідомив, що вільний в укладенні договорів, виборі контрагентів, а тому не зобов'язаний добровільно прийнятими зобов'язаннями на укладення договору з жодним конкретним господарюючим суб'єктом. Крім того, повідомили, що у місті багато суб'єктів господарювання - виконавців землевпорядних робіт, які зможуть виконати таку роботу, в зв'язку з чим позивач може звернутися до будь - кого з цих суб'єктів на укладення відповідного договору.

Вважаючи, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у наданні запитуваної інформації позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що запитувана позивачем інформація не є такою, яка була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків. ДП «Центр державного земельного кадастру» є розпорядником лише інформації, пов'язаної з адмініструванням державного земельного кадастру. Запитувана позивачем інформація не є публічною. Позивачем також не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто нанесеною ним шкодою, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Зазначена позиція була підтримана і Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права, та зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Згідно з частиною 2 цієї статті публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

На виконання вимог пункту 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Таким чином, можна виокремити наступні ознаки публічної інформації:

- готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

- заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

- така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

Крім того, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону (стаття 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр», абзацу 3 п.4 Порядку ведення Державного земельного кадастру», наказом Держземагенства України № 685 від 27 грудня 2012 року визначено Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» адміністратором Державного земельного кадастру.

Згідно Статуту Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 252 від 07 жовтня 2016 року, виконання робіт із землеустрою та землеоціночних робіт є одним із напрямків діяльності і виконання даних робіт відповідно розділу 7 даного Статуту - це їх право, а не обов'язок.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація, запитувана позивачем у відповідача - не є публічною, оскільки не була створена в процесі виконання суб'єктом владних повноважень при виконанні своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, тому на запитувану інформацію не поширюються норми Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки права позивача відповідачем не порушувалися та відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, так як шкода діями відповідача позивачу не була завдана.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець