Справа № 2а-9821/11/2670
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 липня 2018 року № 2а-9821/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доРади Національної безпеки і оборони України Секретаря Ради Національної безпеки і оборони України
провизнання протиправними дій, скасування розпоряджень, поновлення на посаді

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту Відповідач 1), Секретаря Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту Відповідач 2) з позовними вимогами про

визнання незаконним та скасування розпорядження Секретаря РНБОУ від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положення Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011";

визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення від 13 квітня 2011 року;

визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо штатної розстановки працівників;

визнання незаконним та скасування розпорядження Секретаря РНБОУ від 9 червня 2011 року № 389/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБОУ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників;

поновлення ОСОБА_1 на роботі;

зобов'язання Апарату РНБОУ здійснити ОСОБА_1 виплати за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 9 червня 2011 року № 389/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Апараті РНБО України. Стягнуто з Апарату РНБО України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі. Постанова в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць допущена до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 грудня 2014 року по справі №К/9991/29989/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2011 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року прийняти адміністративну справу №2а-9821/11/2670 до провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 15 травня 2018 року.

Судове засіданні 15 травня 2018 року відкладено за клопотанням позивача для надання останньому часу для ознайомлення із поданими відповідачем додатковими доказами по справі.

24 травня 2018 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли заперечення представника позивача на відзив відповідачів. Разом з вказаними запереченнями представником позивача було надано пояснення щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з якого вбачається, що на думку представника позивача, у разі задоволенні адміністративного позову в повному обсязі з відповідача підлягає стягненню 1 192 205,56 грн (сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

У зв'язку з викладеним, у судовому засіданні 29 травня 2018 року суд поставив на обговорення питання щодо розгляду справи за загальними правилами.

Представники позивача, відповідача - 1 не заперечили проти розгляду справи за загальними правилами.

Представник відповідача - 2 у судове засідання 29 травня 2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року призначено здійснювати розгляд адміністративної справи за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 29 травня 2018 року позивач та його представник адміністративний позов підтримали, просили суд задовольнити позов в повному обсязі. З урахуванням висновків Верховного Суду в обґрунтування позовних вимог зазначили, що будь-яких документів, зазначених в постанові Верховного Суду та ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року відповідачем не надано, зокрема, не надано документів на підтвердження виконання останнім обов'язку щодо перевірки кваліфікаційного рівня працівників та порівняльного аналізу щодо можливості позивача зайняття конкретних посад. Позивач також зазначає, що надана відповідачем довідка щодо опрацювання документів окремими працівниками Апарату РНБО за період з 01 травня 2010 року по 01 червня 2011 року складена 19 квітня 2018 року, що виключає можливість використання такої довідки при звільненні позивача.

Представники відповідача-1 у судовому засіданні 29 травня 2018 року проти адміністративного позову заперечили, просили суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначили , що дотримуючись вимог статей 40, 42, 43, 49-2, 49-4 Кодексу Законів про працю та реалізовуючи власні дискреційні повноваження Секретар РНБО України здійснив розстановку працівників Апарату Ради на посадах у новому штатному розписі та звільнив ряд працівників з нижчим кваліфікаційним рівнем та/або продуктивністю праці, до якого належив позивач, із дотриманням передбачених законодавством України про працю гарантій, у строки та порядку, які визначені законодавством та заявами таких працівників.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Указом Президента України № 353/2011 від 5 квітня 2011 року "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України": затверджено граничну чисельність працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України у кількості 90 штатних одиниць (пункт 1); визначено структуру Апарату Ради національної безпеки і оборони України (пункт 2); доручено Секретареві Ради національної безпеки і оборони України: вжити в установленому порядку заходів щодо приведення штатного розпису Апарату Ради національної безпеки і оборони України у відповідність із цим Указом; забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов'язаних зі скороченням чисельності працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України, в тому числі попередження в установленому порядку працівників про наступне звільнення, забезпечення при їх звільненні безумовного виконання вимог законодавства України про державну службу, про працю (пункт 4).

Листом від 6 квітня 2011 року № 12/17-557-12-8 Секретар Ради національної безпеки і оборони України повідомив Профспілковий комітет Апарату Ради національної безпеки і оборони України про підготовку відповідного розпорядження Секретаря РНБОУ, яким буде передбачено проведення заходів щодо введення нової структури, приведення штатного розпису Апарату Ради у відповідність із цим Указом, а також попередження усіх працівників Апарату Ради про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посад та ліквідацією структурних підрозділів, що відсутні у затвердженій структурі; поінформовано, що станом на 5 квітня 2011 року в Апараті Ради працює 187 осіб, з яких скороченню підлягатимуть майже сто осіб, строк проведення звільнення не раніше двох місяців після попередження відповідно до чинного трудового законодавства; згідно зі статтею 49-4 КЗпПУ запропоновано профспілковому комітету Апарату Ради провести консультації щодо реалізації Апаратом Ради заходів з цих питань та пом'якшення несприятливих наслідків майбутнього вивільнення працівників Апарату Ради.

Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 8 квітня 2011 року № 37/2011 "Про виконання Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011" затверджено організаційну структуру та чисельність підрозділів Апарату Ради, визначених структурою, затвердженою Указом Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011; доручено Відділу кадрів (М. Осійчук) спільно із керівниками самостійних структурних підрозділів Апарату Ради відповідно до вимог законодавства України про державну службу та про працю попередити працівників Апарату Ради про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посад та ліквідацією структурних підрозділів, що відсутні у затвердженій структурі; доручено Відділу кадрів (М. Осійчук), Службі Секретаря Ради національної безпеки І оборони України (Ю. Демедюк) провести відповідні консультації із профспілковим комітетом; доручено Фінансово-економічному управлінню (Л. Міхно), з урахуванням пропозицій Служби Секретаря Ради національної безпеки і оборони України (Ю. Демедюк), контрольного управління (Ю. Сіденко), відділу кадрів (М. Осійчук), розробити та до 12 квітня 2011 року подати на затвердження проект розпорядження щодо приведення штатного розпису Апарату Ради у відповідність із названим Указом.

ОСОБА_1 13 квітня 2011 року було попереджено про можливе звільнення з роботи в Апараті Ради національної безпеки і оборони України за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (про що свідчить його особистий підпис у відповідній графі попередження).

Розпорядженням Секретаря Ради Національної безпеки і оборони України від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положень Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011" на виконання Указу Президента України від 5 квітня 2011 року "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" внесено зміни до організаційної структури та чисельності підрозділів Апарату Ради національної безпеки і оборони України, затвердивши її у новій редакції (додаток № 1) (пункт 1).

З Протоколів засідання робочої групи з питань вивільнення працівників Апарату РНБОУ, що підлягають скороченню, та штатної розстановки тих працівників, які залишаються (від 17 травня 2011 року, від 18 травня 2011 року та від 25 травня 2011 року) робочою комісією було проведено три засідання, в результаті яких підготовлено список кандидатур на зайняття посад керівників самостійних структурних підрозділів в Апараті Ради, сформовано і підтримано остаточний список працівників Апарату Ради, які мають переважне право на залишенні на роботі в Апараті Ради, який було передано на погодження Секретарю Ради; підготовлено та подано до профспілкового комітету Апарату Ради подання про надання згоди на звільнення тих працівників, які є членами Профспілкової організації Апарату Ради, однак підлягають звільненню.

Заступником Секретаря Ради національної безпеки і оборони України (керівником робочої групи) на ім'я Голови профспілкового комітету Апарату Ради національної безпеки і оборони України було підготовлено Подання щодо звільнення працівників з роботи в Апараті Ради національної безпеки і оборони України згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпПУ, в списку якого визначено і ОСОБА_1.

Відповідно до Протоколу № 16 засідання профспілкового комітету Апарату РНБО України від 6 червня 2011 року, профспілковим комітетом було надано згоду на звільнення наступних працівників: ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Розпорядженням Секретаря Ради Національної безпеки і оборони України від 9 червня 2011 року № 389/2011-к "Про надання відпустки ОСОБА_1 з наступним звільненням" відповідно до статті 3 Закону України "Про відпустки" надано ОСОБА_1, державному експертові відділу проблем національної безпеки у соціальній та гуманітарній сферах управління соціальної безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки, з 14 до 26 червня 2011 року (13 календарних днів) частину основної відпустки (період роботи з 15.09.2010 до 26.06.2011) з наступним звільненням останнім днем відпустки з роботи в Апараті Ради національної безпеки і оборони України у зв'язку із змінами в організації праці та скороченням чисельності працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України, пункт 1 статті 40 КЗпП України (пункт 1); виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

ОСОБА_1 26.06.2011 р. було звільнено з роботи в Апараті РНБОУ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі розпорядження Секретаря РНБОУ від 9 червня 2011 року № 389/2011-к.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

В частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Секретаря РНБОУ від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положення Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011", суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції, визначено Законом України "Про Раду національної безпеки і оборони України".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

Статтею 8 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" визначено, що поточне інформаційно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України здійснює її апарат, який підпорядковується Секретареві Ради національної безпеки і оборони України. Функції, структура та штатна чисельність апарату Ради національної безпеки і оборони України визначаються Президентом України. Посадові особи апарату Ради національної безпеки і оборони України є державними службовцями.

Суд звертає увагу, що законодавством України передбачено повноваження Президента України щодо затвердження: функцій, структури, штатної чисельності апарату Ради національної безпеки і оборони України.

Під штатним розписом суд розуміє перелік посад в установі (організації) із зазначенням їх кількості і розмірів посадових окладів (Наказ Головного управління державної служби України "Про затвердження Порядку підготовки організаційних документів в Головному управлінні державної служби України та його територіальних органах" від 13 липня 2006 року № 255).

Таким чином, штатною чисельністю (яку відповідно до статті 8 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" встановлює Президент України) є кількісний склад працівників відповідного підприємства, установи, організації.

Указом Президента України № 353/2011 від 5 квітня 2011 року "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України": затверджено граничну чисельність працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України у кількості 90 штатних одиниць (пункт 1); визначено структуру Апарату Ради національної безпеки і оборони України (пункт 2); доручено Секретареві Ради національної безпеки і оборони України: ужити в установленому порядку заходів щодо приведення штатного розпису Апарату Ради національної безпеки і оборони України у відповідність із цим Указом; забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов'язаних зі скороченням чисельності працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України, в тому числі попередження в установленому порядку працівників про наступне звільнення, забезпечення при їх звільненні безумовного виконання вимог законодавства України про державну службу, про працю (пункт 4).

Статтею 11 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" визначено повноваження Голови Ради національної безпеки і оборони України.

Голова Ради національної безпеки і оборони України, зокрема, затверджує Положення про апарат Ради національної безпеки і оборони України, його структуру і штати (пункт 6 частини 1 статті 11 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України").

На підставі положень статті 8 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" Президентом України було видано Указ № 353/2011 від 5 квітня 2011 року "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України", яким затверджено граничну чисельність працівників Апарату Ради національної безпеки і оборони України у кількості 90 штатних одиниць (пункт 1); визначено структуру Апарату Ради національної безпеки і оборони України (пункт 2).

Також, вищевказаним Указом Президента України Секретарю Ради національної безпеки і оборони України було доручено ужити в установленому порядку заходи щодо приведення штатного розпису Апарату Ради національної безпеки і оборони України у відповідність із цим Указом.

Як вже було встановлено, штатним розписом є перелік посад в установі (організації) із зазначенням їх кількості і розмірів посадових окладів.

Відповідно до підпунктів 10 та 13 пункту 7 Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14 жовтня 2005 року № 1446/2005, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, зокрема, затверджує в установленому порядку штатний розпис, кошторис видатків Апарату Ради; призначає на посади та звільняє з посад працівників Апарату Ради, вирішує відповідно до законодавства інші питання проходження державної служби в Апараті Ради, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" Секретар Ради національної безпеки і оборони України призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і безпосередньо йому підпорядковується.

На виконання вимог Указу Президента України № 353/2011 від 5 квітня 2011 року "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України" та на підставі наданих підпунктами 10, 13 пункту 7 Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14 жовтня 2005 року № 1446/2005, повноважень, - Секретарем Ради національної безпеки і оборони України було вжито заходів щодо приведення штатного розпису Апарату Ради національної безпеки і оборони України у відповідність із вказаним Указом, зокрема, прийнято Розпорядження від 8 квітня 2011 року № 37/2011 "Про виконання Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011"та Розпорядження від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положень Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011".

З аналізу вищезазначених норм права, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного Розпорядження від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положень Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011" відповідачем 2 не було порушено вимоги чинного законодавства України, а прийняття вказаного розпорядження входить до його повноважень.

При цьому, ОСОБА_1 13 квітня 2011 року було попереджено про можливе звільнення з роботи в Апараті Ради національної безпеки і оборони України за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а звільнено 09 червня 2011 року, тобто без порушень порядку - за два місяці позивача повідомлено про наступне вивільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Розпорядження від 12 травня 2011 року № 51/2011 "Про реалізацію положень Указу Президента України від 5 квітня 2011 року № 353/2011" є законним, а позовні вимоги позивача в частині скасування даного Розпорядження, визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення від 13 квітня 2011 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо штатної розстановки працівників, Суд звертає увагу на те, що штатна розстановка працівників є дискреційним повноваженням відповідачів, тобто повноваженням, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - також "Рекомендація R (80)2") під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду -тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо штатної розстановки було б формою втручання в дискреційні повноваження відповідачів, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

В частині позовних вимог щодо визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення від 13 квітня 2011 року; визнання незаконними дій службових осіб Апарату РНБОУ щодо штатної розстановки працівників; визнання незаконним та скасування розпорядження Секретаря РНБОУ від 9 червня 2011 року № 389/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБОУ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, суд зазначає наступне.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Порядок вивільнення працівників, закріплений Кодексом законів про працю України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (частина 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (частина 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (частина 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (стаття 43); доведення до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (частина 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України).

Як вже було встановлено судом, Розпорядження Секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2011 р. № 51/2011 «Про реалізацію положень Указу Президента України від 05.04.2011 року № 353/2011» видано на виконання Указу Президента України від 05.04.2011р. № 353/201 «Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України» (згідно з пунктом 8 Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14.10.2005 р. № 1446/2005).

Листом №12/17-557-12-8 від 06.04.2011 р. Секретарем Ради національної безпеки і оборони України було повідомлено Профспілковий комітет Апарату Ради національної безпеки і оборони України про необхідність у відповідності до ст. 494 КЗпПУ повідомити працівників про наступне вивільнення та вжити відповідних заходів (стор. 46-47, том І, справи №2а-9821/11/2670).

В матеріалах справи міститься попередження працівників департаменту з питань економічної, соціальної та економічної безпеки Апарату Ради національної безпеки і оборони України (стор. 145, том І, справи №2а-9821/11/2670), з якого вбачається, що позивач ОСОБА_1 обіймав посаду державного експерта відділу проблем національної безпеки у соціальних та гуманітарній сфері управління фінансової безпеки та 13.04.2011 року був повідомлений про можливе звільнення з роботи за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, про свідчить підпис позивача.

У відповідності до Протоколу №16 засідання профспілкового комітету Апарату РНБО України від 16.06.2011 р. було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 - державного експерта Департаменту з питань економічної, економічної, соціальної та економічної безпеки (стор. 146, том І, справи №2а-9821/11/2670).

Згідно з Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 09.06.2011р. № 389/2011 позивачу була надана відпустка з наступним звільненням з займаної посади, на підставі заяви ОСОБА_1 від 06.06.2011 р. та протоколу засідання профспілкового комітету Апарату РНБОУ від 06.06.2011 р. №16 (стор. 68, справи №2а-9821/11/2670), термін відпустки ОСОБА_1 спливав 26.06.2011 року.

Як вбачається з трудової крижки позивача, яка міститься у матеріалах справи, трудовий зв'язок позивача з відповідачем був закінчений 26.06.2011 року, одночасно є закінченням строку щорічної відпустки позивача.

Так, матеріалами справи підтверджено, що про звільнення позивача було попереджено від 13.04.2011 року, таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений чинним законодавством України, роботодавцем витриманий.

Також, як встановлено вже матеріалами справи, на виконання норм чинного законодавства, відповідачем 2 був спрямований лист від 6 квітня 2011 р. № 12/17-557-12-8 з інформацією щодо майбутнього скорочення працівників Апарату Ради та приведення штатного розпису у відповідність до Указу Президента України від 5 квітня 2011 року №353/2011р. до Профспілкового комітету.

За результатами роботи робочої групи з питань вивільнення працівників Апарату Ради 26.05.2011 року внесено на розгляд Профспілкового комітету відповідно до статті 43 КЗпП України подання зі списком - членів профспілки для надання згоди на їх звільнення відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Як вбачається із матеріалів справи, на погодження звільнення позивача за п. 1 статті 40 КЗпП України, до Профспілкового комітету Апарату Ради було направлено окреме подання (обґрунтування) за підписом Заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони України - Керівника робочої групи ОСОБА_13

На засіданні Профспілкового комітету Апарату РНБО України від 06.06.2011 року надано згоду на звільнення позивача (копія якого міститься у матеріалах справи).

Згідно з пунктом 15 Тимчасового положення про Раду національної безпеки і оборони України, яке затверджено Указом Президента України від 30 серпня 1996 року № 772/96, Положення про Апарат Ради, структуру, штатний розпис та граничну чисельність його працівників затверджував Президент України за поданням Секретаря Ради.

Проте, дане Тимчасове положення втратило чинність з прийняттям Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України" від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР, оскільки відповідно до частини другої статті 2 зазначеного Указу Президента України, Тимчасове положення було чинним до прийняття Верховною Радою України відповідного Закону.

Закон України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР визначив правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 цього Закону поточне інформаційно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України здійснює її апарат, який підпорядковується Секретареві Ради національної безпеки і оборони України.

Функції, структура та штатна чисельність апарату Ради національної безпеки і оборони України визначаються Президентом України.

Пунктом 6 частини першої статті 11 цього Закону передбачено, що Голова Ради національної безпеки і оборони України затверджує Положення про апарат Ради національної безпеки і оборони України, його структуру і штати.

Згідно з підпунктами 10,13 пункту 7 Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14 жовтня 2005 року № 1446/2005, Секретар Ради національної безпеки і оборони України затверджує в установленому порядку штатний розпис, кошторис видатків Апарату Ради; призначає на посади та звільняє з посад працівників Апарату Ради, вирішує відповідно до законодавства інші питання проходження державної служби в Апараті Ради.

Президент України, Голова Ради національної безпеки і оборони України, на підставі згаданих вище та інших норм законодавства України 5 квітня 2011 року видав Указ Президента України "Деякі питання Апарату Ради національної безпеки і оборони України"№353/2011,яким:затвердив граничну чисельність працівників Апарату Ради у кількості 90 штатних одиниць; визначив нову структуру Апарату Ради національної безпеки і оборони України; доручив Секретареві Ради національної безпеки і оборони України низку заходів.

Таким чином, Президент України - Голова Ради національної безпеки і оборони України скоротив чисельність та скоротив штат працівників Апарату Ради, що передбачає собою одночасне звільнення працівників і зменшення кількості та ліквідацію певних посад.

Станом на 5 квітня 2011 року гранична чисельність працівників Апарату Ради становила 210 штатних одиниць.

Вакантні штатні посади в Апараті РНБО України були відсутні, за виключенням посади прес-секретаря, та посади головного спеціаліста адміністративного відділу управління координаційної та адміністративної роботи, яка передбачає необхідність наявності у працівника навиків стенографування, дані посади не могли бути запропоновані позивачу, оскільки в нього відсутній досвід та професійні якості визначеним для даних посад, що підтверджується довідкою відділу кадрів Апарату РНБО України від 12.02.2015 р. № 12/16-к, наявною у матеріалах справи.

Згідно з частиною другою статті 492 КЗпП України, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Роботодавець при доборі кандидатур працівників, які мають залишитись на роботі в Апараті Ради, керувався положеннями частини 1 статті 42 (більш висока кваліфікація і продуктивність праці) та частиною 3 статті 184 КЗпП України.

Разом з тим, переглядаючи вказану справу, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року зазначила наступне: «Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що в спірних правовідносинах роботодавцем дотримано встановлений законом порядок звільнення позивача, а саме: за два місяці до скорочення проведено попередження про скорочення чисельності або штату працівників, завчасно надано інформацію до Профспілкового комітету Апарату РНБОУ та професійним спілкам про скорочення працівників, забезпечено проведення консультацій працівників Апарату РНБОУ з представниками Державної служби зайнятості України, направлено Державній службі зайнятості відомості про наступне вивільнення працівників. Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у Секретаря РНБОУ компетенції щодо внесення змін до організаційної структури та чисельності підрозділів Апарату РНБОУ згідно з розпорядженням від 12 травня 2011 року № 51/2011. Зазначена позиція підтримана і Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін. Колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді вважає частково передчасними висновки судів з огляду на таке.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень та матеріалів справи видно, що суди залишили поза увагою зазначене питання, не з'ясували, чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі та чи здійснювався роботодавцем відповідний порівняльний аналіз, позаяк на цьому неодноразово наполягав позивач, а матеріали справи містять протоколи засідань робочої групи з питань вивільнення працівників Апарату РНБОУ, що підлягають скороченню, та штатної розстановки тих працівників, які залишаються».

Частиною 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, судом слід встановити чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі та чи здійснювався роботодавцем відповідний порівняльний аналіз, з питань вивільнення працівників Апарату РНБОУ, що підлягають скороченню, та штатної розстановки тих працівників, які залишаються.

Відповідно, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року витребовано у сторін докази на вимогу Верховного Суду, дослідивши які, суд дійшов наступних висновків.

Положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

При цьому, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Так, відповідачем-1 в обґрунтування доводів зазначено, що робочою групою, на підставі аналізу наданих завідувачем відділу кадрів кваліфікаційних характеристик, інформації про продуктивність праці, було визначено осіб, які у зв'язку із вищою кваліфікацією та/або продуктивністю праці мають перевагу перед іншими працівниками, що працювали в Управлінні, а саме: ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Враховуючи зазначене, попередній досвід роботи та продуктивність, в ході розстановки працівників, що мали необхідну кваліфікацію та високу продуктивність, робочою групою внесено пропозиції Секретареві Ради щодо призначення на посади ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Відповідач зазначає, що у позивача ОСОБА_1 відсутня профільна освіта, яка б відповідала кваліфікаційним вимогам до посад заступника завідувача Фінансово-економічного відділу - заступника головного бухгалтера та Державних експертів Відділу внутрішніх загроз Управління експертно-аналітичного забезпечення на які, було призначено осіб, щодо скорочення працювали з позивачем в одному структурному підрозділі.

Також, відповідач посилається на довідку щодо опрацювання документів окремими працівниками Апарату РНБО за період з 01 травня 2010 року по 01 червня 2011 року складену 19 квітня 2018 року та на заяву позивача про надання відпустки із наступним звільненням.

Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача з огляду на наступне.

Так, суд не приймає як належний доказ довідку щодо опрацювання документів окремими працівниками Апарату РНБО за період з 01 травня 2010 року по 01 червня 2011 року, яка датована 19 квітня 2018 року, оскільки вказана довідка не могла братись до уваги при прийнятті спірного розпорядження та при проведенні аналізу продуктивності праці працівників в силу дати її складання (19 квітня 2018 року, дата звільнення позивача - 09 червня 2011 року).

Також, встановити використання наданих відповідачем характеристик у 2011 році при звільненні позивача не вбачається можливим.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження проведення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, відсутні будь-які висновки комісії, довідки тощо датовані 2011 роком.

Відповідачем не надано доказів проведення перевірки, дослідження документів та інших відомостей про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Відомості про наявність дисциплінарного стягнення або про відсутність у позивача також відсутні.

Суд наголошує, що для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Відповідачем в межах розгляду справу не надано такої довідки або будь-якого висновку порівняльного аналізу, відтак, суд зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів проведення відповідачем порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, та позивача.

Відтак, відповідачем не виконано всі передбачені чинним законодавством України норми, які регулюють порядок проведення скорочення працівників, а тому звільнення позивача є неправомірним.

Також, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року зазначено наступне: «Також суди не надали оцінки твердженням позивача про порушення з боку роботодавця вимог частини третьої статті 22 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" (в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 грудня 2001 року № 2886-III), згідно з якою у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає, що матеріали справи не містять доказів проведення консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 пропонувалися будь-які посади в Апараті РНБОУ представником відповідачів Суду надано не було.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував на необхідності надання оцінки аргументам учасників справи, які мають значення для розгляду справи в суді.

Серед іншого, в пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, Суд зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалася, зокрема, на положення статті 46 Конституції, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. Не у компетенції Суду вирішувати, який шлях міг би бути най адекватнішим для національних судів при розгляді цього аргументу. Однак, на думку Суду, національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Відповідно було порушення цього положення.

Крім того, як зазначено у Висновку Консультативної ради європейських суддів від 18 грудня 2008 року № 11 (2008) до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, якість судового рішення залежить, головним чином, від якості його обґрунтування, при цьому викладення підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але є насамперед гарантією проти свавілля, оскільки, по-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати доводи, що становлять основу рішення та забезпечують його правомірність; по-друге, дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система. Підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими та давати можливість читачеві прослідкувати логіку міркувань, що призвели до ухвалення суддею рішення. До того ж, обґрунтування повинно засвідчувати дотримання суддею принципів, проголошених Європейським судом з прав людини (а саме додержання прав сторони захисту та права на справедливий суд). Крім того, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам'ятати також і про обов'язок судді сприяти встановленню юридичної визначеності, адже вона гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи.

З огляду на викладене, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування розпорядження Секретаря РНБОУ від 9 червня 2011 року № 389/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБОУ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників та поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на подання заяви про звільнення не є обґрунтованими з огляду на наступне.

Матеріали справи свідчать, що 06 червня 2011 року ним була подана заява на ім"я Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, у якій відповідно до статті 3 Закону України "Про відпустки" просив надати йому залишок щорічної основної відпустки з 14.06.2011 року, з наступним звільненням з роботи в Апараті Ради національної безпеки і оборони України згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України і здійснити грошові виплати згідно чинного законодавства.

Позивач у суді пояснив, що подав вказану заяву тому, що в противному разі не отримав би відпустки і написав її під тиском з боку службових осіб Апарату РНБО, він дізнався, що буде звільненим з роботи за скороченням штату, тому що всі посади вже були зайняті. При цьому, бажання звільнятись він не мав.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивача звільнено не на підставі його заяви, а у зв'язку з скороченням штату, а тому, вказана заява не була підставою для звільнення позивача.

Крім того, враховуючи встановлений судом факт незаконності звільнення позивача із займаної посади, Суд приходить до висновку про те, що період часу з моменту звільнення та до моменту поновлення на посаді є періодом вимушеного прогулу Позивача, а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного трудового законодавства України, підлягає відшкодуванню, виходячи з розміру середньомісячного заробітку на день звільнення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що відповідач не надав доказів своїх дій з урахуванням пункту 2 частини 2 Кодексу адміністративного судочинства України, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Секретаря Ради національної безпеки і оборони України від 9 червня 2011 року № 389/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБОУ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

3. Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді, з якої його звільнено - Державного експерта у Відділі проблем національної безпеки у соціальній та гуманітарній сферах Управління соціальної безпеки Департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки.

4. Стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі.

5. Відповідно до вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку за 1 місяць - виконати негайно.

6. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Аверкова