Справа № 522/13884/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/13884/17

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Вербицька Н. В. , Турецької І.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

28.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича, в якому просить суд:

- зобов'язати відповідача вжити заходів для встановлення чинності статті 49 Конституції України, статті 38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», статті 7 Закону України «Про звернення громадян» у межах КУ «Одеська дитяча міська поліклініка №4» та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 78000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що 18.01.2017 року головний лікар дитячої поліклініки №4 відмовився прийняти заяву позивача, в якій останній просив взяти його дитину на медичне обслуговування та 19.01.2017 року він залишив звернення цьому факту правопорушення на Урядову «гарячу лінію». 30.01.2017 року Департамент охорони здоров'я Одеської міської ради направив позивачу лист, в якому не вирішив питання по суті. 06.03.2017 року о 08.25 год. позивач зателефонував до реєстратури Одеської дитячої міської поліклініки № 4 з проханням направити лікаря до нього до дому, адже захворіла його дитина, працівниця реєстратури відмовила у наданні медичних послуг. 17.05.2017 року позивач звернувся до педіатра вищезазначеного закладу із проханням надати медичні послуги його дитині, проте йому знов було відмовлено. Позивач посилаючись на ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування» зазначив, що відповідач міський голова Труханов Г.Л. не забезпечив чинність Конституції України та Законів України у підвідомчих йому закладах (КУ «Одеська дитяча міська лікарня №4»). Вищезазначене завдало позивачу моральних страждань, які він оцінив у розмірі 78000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення. Апелянт просить скасувати судове рішення першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Апелянт зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та неправильно встановив обставини справи у зв'язку з чим прийшов до неправильного вирішення справи.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 звернувся 18.01.2017р. до головного лікарі дитячої поліклініки №4 м. Одеси щодо взяття його дитини на медичне обслуговування, в якому йому було відмовлено.

По цьому факту позивач 19.01.2017 року звертався на урядову «Гарячу лінію», на що йому Департаментом охорони здоров'я Одеської міської ради листом від 30.01.2017 року було повідомлено, що дільничні педіатри КУ «Дитяча міська поліклініка № 4» забезпечують надання медичної допомоги дітям вдома лише на території обслуговування установи. Департамент рекомендував для забезпечення права дитини позивача на належну медичну допомогу зареєструвати місце проживання дитини у встановленому законодавством порядку, оскільки чисельні звернення показали, що у зверненнях зазначаються різні адреси.

Позивач в позовній заяві висловлює свою позицію щодо незадовільного прийому та обслуговування громадян в КУ «Дитяча міська поліклініка № 4».

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоровя, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

У відповідності до п.3.2 Статуту КУ «Дитяча міська поліклініка №4», затвердженого рішенням ОМР № 1426-VII від 07.12.2016 р., основними завданнями Установи є надання кваліфікованої, спеціалізованої, консультативно-діагностичної педіатричної допомоги дітям міста за дільнично-територіальним принципом.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, медична допомога дитячому населенню м. Одеси при амбулаторному лікуванні надається дитячими міськими поліклініками за територіальним принципом.

Так, територіальний принцип передбачає, що органи охорони здоров'я та амбулаторною установою охорони здоров'я закріплюється певна територія, на якій проживає визначена кількість населення.

Як встановлено судами позивачем не надано відомостей щодо місця реєстрації дитини позивача,а тому не вбачається за можливо встановити, чи відноситься місце проживання дитини позивача до територіальної належності КУ «Дитяча міська поліклініка № 4».

На звернення ОСОБА_1 від 19.01.2017 року листом Департаментом охорони здоров'я Одеської міської ради було надано відповідь, яким повідомлено, що медична допомога дитячому населенню м. Одеси при амбулаторному лікуванні надається дитячими міськими поліклініками за територіальним принципом.

Крім цього, в листі зазначалось, що численні звернення позивача, що були направлені до Департаменту охорони здоров'я Одеської міської ради з різних інстанції показують, що в усіх зверненнях ОСОБА_1 зазначаються різні адреси.

В зазначеному листі Департаментом рекомендовано задля забезпечення права дитини заявника на належну медичну допомогу зареєструвати місце проживання дитини у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг передбачені статтею 19 Закону України «Про звернення громадян».

Отже, колегія суддів вважає, порушень Департаментом своїх обов'язків судом не встановлено та з матеріалів справи не вбачається.

Відповідно до п. 1, 18 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова:

1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади;

18) забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об'єднань.

Жодних доказів на підтвердження бездіяльності саме Одеського міського голови щодо порушень Закону України та Конституції України Департаментом охорони здоров'я ОМР та КУ «Дитяча міська поліклініка № 4» з боку позивача до суду не надано.

Також, позивач просить зобов'язати відповідача вжити заходів для встановлення чинності статей Конституції та Законів України в межах комунальною установи «Одеська дитяча міська поліклініка № 4».

Відповідно до п. 4 Указу Президенту України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» нормативно-правові акти Верховно Ради України і Президента України набирають чинності через десять днів з дня їх офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні.

Отже, встановлення чинності закону ніяк не входить до кола повноважень голови Одеської міської ради, тому в цій частині вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, як вірно зауважив суд першої інстанції, ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання судової колегії, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що у межах адміністративного судочинства стягнення коштів на відшкодування шкоди можливе у випадку, якщо за наслідками розгляду справи буде встановлено протиправність дій, рішення чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень (п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України). Аналогічний висновок випливає й зі змісту ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

Натомість, як свідчать матеріали справи, завдану моральну шкоду позивач обґрунтовує протиправними, на його переконання, діяннями відповідача. Водночас, відсутність причинного зв'язку між діями, рішеннями та бездіяльністю відповідача та відносинами, що склалися між позивачем та відповідачем свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Турецька І.О.