Справа № 308/8407/18
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2018-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/8407/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача Радь О.І., відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання іноземця з метою забезпечення його видворення за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з адміністративним позовом до відповідача - громадянки Узбекистану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання іноземця з метою забезпечення його видворення за межі України.

Позов мотивує тим, що у січні 2016 року ГУ ДМС України у Закарпатській області звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом про примусове видворення за межі України громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року позов задоволено повністю, а саме вирішено: примусово видворити за межі України громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; на період виконання рішення суду та оформлення необхідних виїзних документів, громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_6 помістити в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Журавичі» за адресою: АДРЕСА_1; допустити негайне виконання постанови суду.

На виконання вище вказаного рішення суду, іноземця було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. У зв'язку із скасуванням рішення першої інстанції Львівським апеляційним адміністративним судом, ОСОБА_2 було випущено з Волинського ПТПІ ДМС України. Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2016 року у справі №К/800/6584/16 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року скасовано, а постанову Ужгородського міськрайонного суду від 16 січня 2016 року залишено без змін.

Після того, як ОСОБА_2 відпустили з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, вона зникла та про місце свого проживання/перебування на території України не повідомляла міграційну службу.

23 липня 2018 року громадянка Узбекистану ОСОБА_6 з'явилася до відділу організації, запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУДМС України в Закарпатській області та повідомила, що тривалий час перебувала на тимчасово окупованій території України в Луганській області, паспортного документу, що дає право на виїзд з України немає.

Таким чином відсутність у громадянки Узбекистану ОСОБА_2 виїзних документів унеможливлює виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2016 року про примусове видворення її за межі України, а відтак на період оформлення таких документів виникла необхідність тимчасово помістити ОСОБА_2 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області 25 липня 2018 року прийнято рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ОСОБА_2 та згідно акту прийому-передачі поміщено до Волинського ПТПІ ДМС України.

Позивач просить з метою забезпечення примусового видворення з України затримати громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з поміщенням вказаної особи до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилався на обставини зазначені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила, що не бажає бути вдруге затриманою, оскільки самостійно повернулась до Головного управління ДМС України в Закарпатській області. Після того, як її випустили з ПТПІ поїхала до доньки ОСОБА_7 в м. Гірське, Луганської області, де цей час проживала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року по справі №308/357/16-а за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до ОСОБА_6 про примусове видворення за межі України, позов задоволено повністю, а саме вирішено: примусово видворити за межі України громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; на період виконання рішення суду та оформлення необхідних виїзних документів, громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_6 помістити в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Журавичі» за адресою: АДРЕСА_1; допустити негайне виконання постанови суду.

На виконання вище вказаного рішення суду, іноземця було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Згідно постанови суду, встановлено, що 13 січня 2016 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Постановою про накладення адміністративного стягнення було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, а саме за проживання без належних документів на території України. Постійного місця проживання в Україні не мала, до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами про продовження терміну перебування в країни не зверталася і кошти на її утримання відсутні. У зв'язку з чим було прийнято рішення про примусове повернення з України, яке відповідачем не було виконано.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в позові. У зв'язку із скасуванням рішення першої інстанції Львівським апеляційним адміністративним судом, ОСОБА_2 було випущено з Волинського ПТПІ ДМС України.

Після того, як ОСОБА_2 відпустили з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, вона зникла та про місце свого проживання/перебування на території України не повідомляла міграційну службу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2016 року у справі №К/800/6584/16 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року скасовано, а постанову Ужгородського міськрайонного суду від 16 січня 2016 року залишено без змін.

23 липня 2018 року громадянка Республіки Узбекистану ОСОБА_6 з'явилася до відділу організації, запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУДМС України в Закарпатській області та повідомила, що тривалий час перебувала на тимчасово окупованій території України в Луганській області, паспортного документу, що дає право на виїзд з України немає.

У Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); відповідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на таких підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9); згідно з положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув'язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, передбаченого законом (підпункт b); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт c); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт d); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт e); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в'їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції (підпункт f).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі «Гарькавий проти України» зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (пункт 63 зазначеного рішення).

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до ч. 2 цієї статті, заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Вказане свідчить про те, що затримання іноземця або особи без громадянства за правилами ч. 1 ст. 289 КАС України, а саме застосування судом до такої особи одного з передбачених вказаною статтею заходів, можливе у випадку, якщо до прийняття рішення про примусове видворення, іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Аналізуючи положення вказаної статті, суд зауважує, що законом визначено дві підстави, за наявності яких компетентний орган уповноважений звернутися до суду з позовом про затримання іноземця, зокрема: попереднє звернення до суду з позовом про примусове видворення, а також вчинення іноземцем порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців.

Згідно пункту 27 частини 1 статті Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

При цьому, відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Згідно з п.12 р. ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року №141, іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

У відповідності до положень П. 2 розділу ІІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства від 23 квітня 2012 року №353/271/150 за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.

При цьому, суд зауважує, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року по справі №308/357/16-а за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до ОСОБА_6 про примусове видворення за межі України, було задоволено позов повністю, вирішено: примусово видворити за межі України громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на період виконання рішення суду та оформлення необхідних виїзних документів, громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_6 помістити в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Журавичі» за адресою: АДРЕСА_1; допущено негайне виконання постанови суду.

Вказане рішення суду набуло законної сили й не скасоване судом касаційної інстанції, тобто є обов'язковим до виконання на всій території України.

Згідно ст.129-1 Конституції України проголошена обов'язковість рішень суду, що перекликається з положеннями ст.14 КАС України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому в силу ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.5 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення суду про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, а стосовно іноземців та осіб без громадянства, затриманих ним у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України, - органом охорони державного кордону. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове видворення здійснюється органом, за чиїм позовом суд прийняв рішення про примусове видворення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки Узбекистану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання з метою забезпечення видворення за межі України - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 241-246, 272, 289, 371 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки Узбекистану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання іноземця з метою забезпечення його видворення за межі України- відмовити.

Рішення може бути оскаржено з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. 289, п. 15.5 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України протягом у десятиденний строк із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 липня 2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В