Справа № 815/1824/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1824/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соколенко О.М.;

при секретарі - Любімовій О.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 (згідно ордеру),

представника відповідача - Юзбашян Х.А. (за довіреністю),-

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №83-18 про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 25.04.2018 року, судом на підставі положень ч.1 ст.169 КАС України позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали шляхом надання до суду інформації, визначеної в ухвалі суду та уточненої позовної заяви (з копією для відповідача).

11 травня 2018 року за вх. №13236/18 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із уточненою позовною заявою (з копією для відповідача) ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_3

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Ісламської республіки Афганістан та в 2016 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 228 від 29.11.2016 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказує, що правомірність вказаного рішення було предметом розгляду у справі №815/7245/16 та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року по справі №815/7245/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 року, адміністративний позов позивача задоволено; наказ ГУ ДМС в Одеській області № 228 від 29.11.2016 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнано неправомірним та таким, що підлягає скасуванню та зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, - ОСОБА_3. Також, позивач зазначає, що вказані судові рішення були оскаржені ГУ ДМС в Одеській області до Вищого адміністративного суду та ухвалою ВАС України від 20.09.2018 року було відкрито касаційне провадження по справі №815/7245/16.

У позовній заяві вказано, що 18.04.2018 року позивач в поштовій скриньці за адресою свого постійного мешкання знайшов лист від ГУ ДМС в Одеській області, а саме копію (не оригінал) повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №457 від 03.04.2018 року. Жодних інших документів, як вказує позивач, не було надано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, з посиланням на п.6.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.09.2011 року № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 05.10.2011 року за № 1146/19884, звертає увагу на те, що Державна міграційна служба України вирішила питання про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після спливу близько 1 (одного) року після постановлення ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду про залишення без змін постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року щодо визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області №228 від 29.11.2016 року та зобов'язання останнього прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3. На момент прийняття ДМС України рішення №83-18 (06.03.2018 року) та на момент подання даного адміністративного позову, розгляд справи № 815/7245/16 року в Касаційному адміністративному суді не було призначено.

У позовні заяві вказано, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС. Проте, відповідно до повідомлення №457, рішення ДМС України №83-18 прийнято, зокрема, на підставі того що: подана історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту; отримана інформація щодо переслідування позивача має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за заявою позивача. ОСОБА_3 стверджує, що ДМС України, приймаючи рішення №83-18, проігнорувала висновки Одеського кружного адміністративного суду та Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №815/7245/16.

Позивач звертає увагу суду на те, що рішення ДМС України №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято 06.03.2018 року, однак довідка про звернення за захистом №008184 видана позивачу Головним Управлінням Державної міграційної служби - Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 16.03.2018 року, тобто після прийняття рішення №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, 27 березня 2018 року позивач звернувся особисто до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про надання направлення на взяття його на облік, як бездомну особу. Того ж дня позивачу видано направлення № 5/1-/36 для взяття на облік до КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян». Жодної інформації щодо наявності рішення ДМС №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу ГУ ДМС України в Одеській області не повідомив під час звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області щодо надання направлення про взяття на обліку як бездомного громадянина. 06.04.2018 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєстровано місце перебування позивача за адресою: м. Одеса, вул. Л.Толстого, буд.7. Всі матеріали міграційної справи позивача (крім тих, що знаходяться в Касаційному адміністративному суді) знаходяться у відповідача та ніколи не надавалися позивачеві для ознайомлення. Вищезазначені порушення, як стверджує позивач, призвели до прийняття неправомірного рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_3

Ухвалою суду від 15.05.2018 року судом:

- прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_3 (уточнену);

- відкрито провадження у справі за даною позовною заявою ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії;

- вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження;

- призначено підготовче засідання на 05.06.2018 року об 11:00 год.;

- встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Також, 15.05.2018 року судом прийнято ухвалу, якою витребувано з Державної міграційної служби України належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_3 та зобов'язано Державну міграційну службу України надати до Одеського окружного адміністративного суду витребувані судом докази у строк до 04.06.2018 року.

01 червня 2018 року за вх. №15465/18 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення його копії на адресу позивача (т.1 а.с.50-62), в якому зазначено, що ДМС України не визнає даний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач у висновку зазначає, що перевіркою ГУ ДМС в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідач стверджує, що на виконання судового рішення по справі №815/7245/16 ГУ ДМС в Одеській області було прийнято наказ №115 віл 21.06.2017 року про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

З посиланням у відзиві на позов на ті обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.02.2018 року, відповідач вказує, що рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року № 83-18 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи та не підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у позовному обсязі.

Разом із відзивом на позовну заяву до суду також надійшли витребувані матеріали особової справи ОСОБА_3 (т.1 а.с.63-224).

У підготовчому судовому засіданні 05.06.2018 року судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву та матеріали особової справи ОСОБА_3, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи з урахуванням ознайомлення позивача (його представника) із відзивом та матеріалами особової справи і оголошено перерву у підготовчому засіданні до 11.07.2018 року для надання можливості сторонам подати заяви по суті справи.

14 червня 2018 року за вх. №16761/18 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву разом із доказами направлення її копії на адресу відповідача (т.2 а.с.2-12).

У відповіді на відзив ОСОБА_3 зазначає, що з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві від 31.05.2018 року позивач не згоден та вважає їх такими що не відповідають дійсності. Так, у своєму відзиві ДМС України зазначає, що під час аналізу соціально-політичної ситуації в Афганістані було встановлено, що ситуація в Афганістані є задовільною та безпечною. Свій висновок, як стверджує позивач, відповідач зробив, ґрунтуючись та використовуючи лише інформацію, розміщену на російському сайті: http://aighanistan.ru/. Проте, як вказує позивач, відповідач використовує лише інформаційні джерела Росії, - країни, визнаної агресором в Україні, а саме сайт: http://afghanistan.ru. Однак, відповідно до інформації, викладеної у ЗМІ України та в міжнародних джерелах щодо ситуації в Афганістані, вона є діаметрально протилежною, ніж у висновку відповідача.

З посиланням на джерела ЗМІ, ОСОБА_3 стверджує, що ситуація в Афганістані є вкрай незадовільною, небезпечною для життя, а також, що він неодноразово наполягав на наявності реальних погроз з боку угруповання «Талібан» за роботу з міжнародними компаніями. Також, неодноразово вказував на те, що його друзі/колеги за місцем його роботи були знайдені мертвими, з обрубленими головами, оскільки «Талібан» поступає з «невірними», тобто з мусульманами, які працюють на іноземців та відмовляються співпрацювати з «Талібаном».

Також, у відповіді на відзив позивач вказує, що твердження відповідача про те, що позивач звернувся до органів міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації є хибним та таким, що не відповідає дійсності. Так, в протоколі співбесіди від 02.08.2017 року, на питання співробітника міграційної служби : «З якою метою ви звернулись до міграційної служби?», позивач надав відповідь: «У зв'язку з тим, щоб мені допомогли, і я знаходився легально та отримав офіційний документ, щоб мене не затримували правоохоронні органи». Дана відповідь позивача є достатньо логічною та вірною, так як раніше співробітником міграційної служби (протокол співбесіди від 22.11.2016 року) було роз'яснено, що для перебування на території України позивач повинен носити при собі оригінал документу, що посвідчує легальне перебування. Таким чином, як стверджує ОСОБА_3, відповідач, приймаючи рішення №83-18 від 06.03.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проігнорував висновки Одеського окружного адміністративного суду та Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №815/7245/16 та не прийняв до уваги відповідь Управління Служби безпеки України від 29.03.2017 № 65/1/1892, відповідно до якої зазначається, що Управлінням не отримано відомостей, які б перешкоджали наданню вказаному іноземцю статусу біженця в Україні.

У відзиві на позовну заяву позивач також звертає увагу суду на те, що в матеріалах особової справи, як надана на виконання ухвали суду про витребування доказів, відсутній аудіозапис, зроблений під час протоколу співбесіди від 01.08.2017 року та аудіозапис, зроблений під час протоколу співбесіди від 02.08.2017 року. Також позивач зазначає, що в протоколі співбесіди від 01.08.2017 року на жодному із аркушів не вказано особу перекладача, а лише підпис перекладача без зазначення особи. В протоколі ж співбесіди від 02.08.2017 року зазначені неповні особисті дані перекладача. Жоден з підписів з протоколів співбесід від 01.08.2017 року та 02.08.2017 року не збігається з підписом в паспорті перекладача КМ606064, що, на думку позивача, видно неозброєним оком. Також, у вищезазначених протоколах відсутня будь-яка контактна інформація щодо перекладача. Тому, оцінка протоколів співбесід від 01.08.2017 року та 02.08.2017 року в якості доказів як належних, так і допустимих є, на думку позивача, досить критичною.

25 червня 2018 року за вх. №17989/18 через канцелярію суду від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву разом із доказами направлення їх копії на адресу позивача (т.2 а.с.44-59), в яких зазначено, що територіальний орган ДМС України направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто обставини, які входять до компетенції СБУ, а саме перевірка вчинення заявником злочину неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких, особливо тяжких злочинів та чи винний заявник у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй. ДМС України звертає увагу на те, що в матеріалах особової справи є відповідь СБУ від 18.01.2017 № 65/1/289нт, в якій зазначається, що позивач до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебував в третій безпечній країні, у зв'язку з чим СБУ вважає за доцільне порушити питання щодо відмови даній особі в оформленні документів про визнання його біженцем або набуття додаткового захисту в Україні.

Також, у запереченнях відповідач стверджує, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни.

Враховуючи вищевикладене та з посиланням на інформацію по країні походження позивача, обставини, які встановлені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.02.2018 року, Державна міграційна служба України просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3.

Зважаючи на дату отримання відповідачем копії відповіді на відзив - 15.06.2018 року, останнім днем для подання заперечення з боку відповідача було 22.06.2018 року. Однак заперечення відповідачем подані лише 25.06.2018 року.

Представник відповідача у підготовчому засіданні не зазначила суду поважних причин ненадання заперечень на відзив у встановлений судом строк, пославшись на те, що надання таких заперечень є правом суду, і якщо відповідач пропустив такий строк, то суд може не приймати їх до уваги.

При цьому, представник позивача не заперечував щодо залучення даних заперечень до матеріалів справи та прийняття їх судом у якості заяви по суті справи.

У підготовчому судовому засіданні 11.07.2018 року, з урахуванням думки представників сторін, судом долучено до матеріалів справи відповідь на відзив на позовну заяву та заперечення на відзив.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.164, ч.1 ст.182 КАС України заперечення подається в строк, встановлений судом.

Оскільки заперечення на відповідь на відзив подані відповідачем після закінчення визначеного судом строку, суд при прийнятті рішення у справі не приймає до уваги доводи відповідача, викладені у письмових запереченнях.

Також, у підготовчому засіданні 11.07.2018 року, ухвалою суду, постановленою на місці та занесеною до протоколу судового засідання, судом відмовлено у задоволенні усного клопотання представника позивача про залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у зв'язку із недоведеністю та необґрунтованістю даного клопотання.

Ухвалою суду від 11.07.2018 року судом закрито підготовче провадження в адміністративній справі №815/1824/18 та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 16 липня 2018 року о 11:30 год.

У судовому засіданні 16.07.2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву та у наданих під час вступного слова поясненнях, і зважаючи на надані до суду докази.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.07.2018 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, у запереченнях, у наданих під час вступного слова поясненнях та зважаючи на надані до суду докази.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються заяви по суті справи, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

З наявних в матеріалах адміністративної справи копій матеріалів особової справи №2016ОD0190 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_3, громадянин Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_2, 18 листопада 2016 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №223 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причину - робота водієм в «натовських» військах (т.1 а.с.97-98).

У вказаній заяві позивач вказав, що він народився в Ірані в м.Західан де навчався до 5 класу та в подальшому переїхав з батьками в Афганістан. За сімейними обставинами не зміг продовжувати навчатись, працював водієм з натовськими військовослужбовцями. У заяві позивач вказав, що йому декілька разів погрожували і говорили, щоб він не працював з натовськими військами, однак, у зв'язку із фінансовими проблемами ОСОБА_3 продовжував працювати. Після того, як двох друзів позивача, які працювали з натовськими військами вбили, позивач та його батьки почали побоюватись за життя ОСОБА_3, через що він покинув провінцію Гельманд та переїхав до м.Кабул. Деякий час позивач перебував у місті Кабул, та в подальшому знайшов людину, яка направляла людей до Європи. Позичивши грошей, позивач домовився з вказаною особою направити його до Європи. Спершу позивач з м.Кабул вирушив літаком до Москви, а потім на машині - до м. Києва. В подальшому позивач вирушив до м. Одеси, оскільки там проживала його сестра.

Разом з цим, відносно позивача 21.11.2016 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.110-114), в якій зазначено, що ОСОБА_3, зокрема, вказав, що на період вибуття з Афаністану він проживав у АДРЕСА_1, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова дарі, володіє мовами пушту, узбецькою, англійською, освіта неповна середня, у період 2013-2015 років працював водієм на військовій базі «Піарті», компанія «Пролог» (перейменована в «про кон») у пров. Гельманд, м. Лашкаргах, за сімейним станом неодружений. В анкеті позивач вказав, що в АДРЕСА_1, залишились проживати його батько, матір, чотири брати та сестра. ОСОБА_3 повідомив, що 25.09.2016 року він покинув Афганістан на літаку авіарейсом Кабул-Москва на основі візи та прибув до Російської Федерації, де перебував 2-3 дні, після чого 25.10.2016 року на автомобілі нелегально прибув до України в м.Київ, а з м.Києва прибув до м. Одеси. Позивач в анкеті вказав, що паспортний документ у м.Москва у нього забрав посередник. ОСОБА_3 причиною виїзду з країни постійного проживання вказав погрози талібів через те, що він працював в іноземній компанії «Пролог» водієм, які називали його «невірним», наказували позивачу, щоб той покинув роботу, однак останній продовжував працювати через фінансові труднощі. Вказані обставини, як вказав позивач, відбувались у 2015 році. Окрім того, ОСОБА_3 в анкеті стверджує, що він отримував листи-погрози, що таліби схопили його друзів, громадян Афаністану, ОСОБА_14 і ОСОБА_15, яких вбили.

Також, під час анкетування позивач зазначив, що:

- ні він, ні його члени родини не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання;

- він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов'язаним.

З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений, заперечень не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.114).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_3 як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.106-109). У вказаному реєстраційному листку вказано, що позивач народився в Афганістані, пров. Гільменд, м. Лашкаргах, район Картелаган, протягом останніх 10 років працював в компанії «Пролог», з країни постійного проживання виїхав 25.09.2016 року, а 25.10.2016 року перетнув у невідомому місці український кордон без документів. Причиною виїзду з останньої країни проживання позивач вказав особисті причини.

Судом встановлено, що головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту ГУ ДМС України в Одеській області Осадчим М.В. 22.11.2016 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.127-131). Під час співбесіди 22.11.2016 року ОСОБА_3, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково вказав, зокрема, що він постійно проживав в м.Лашкаргах. Позивач вказав, що його паспорт залишився у посередника в м.Москва. Позивач також вказав, що він не мав наміру прямувати саме до України, а хотів потрапити в Європу, що йому й обіцяв посередник, жити, наприклад у Німеччині, там де краще. Також позивач вказав, що в Україні проживає його сестра Аміні Надзія в статусі біженця. ОСОБА_3 повідомив, що у нього не збереглося доказів надходження погроз на його адресу, які приходили на поштову скриньку.

Окрім того, під час співбесіди 22.11.2016 року позивач повідомив, що його ніколи не переслідували в м.Кабул, оскільки там безпечно. ОСОБА_3 вказав, що він раз на 2 тижні спілкується з родичами, які залишились проживати в Афганістані, пров.Гільменд, м.Лашкаргах.

Також, під час співбесіди 22.11.2016 року позивач повідомив, що у 2015 році він отримав 2 грамоти, які видавали всім та які надані до міграційної служби, однак менеджер, який складав одну з них допустив помилку, зазначивши у ній про внесок в управління обробки відходів помилково, хоча ОСОБА_3 працював водієм.

Суд зазначає, що під час вказаної співбесіди 22.11.2016 року позивач не висловив недовіру перекладачу, який здійснював відповідний переклад.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

29 листопада 2016 року відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Осадчого М.В. (т.1 а.с.137-143), Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №228 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2016OD0190 (т.1 а.с.133).

Правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області наказу від 29.11.2016 року №228, яким ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту була предметом розгляду в адміністративній справі №815/7245/16, яка розглядалась Одеським окружним адміністративним судом (т.1 а.с.154-158, 163-180).

Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 року у справі №815/7245/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено, визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №228 від 29.11.2016 року про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

Постановою суду від 21.02.2017 року по справі №815/7245/16 встановлено, що позивач виїхав з Афганістану 25 вересня 2016 року літаком авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ) на підставі візи. На території Російської Федерації позивач перебував протягом трьох діб, після чого 25.10.2016 року нелегально на автомобілі прибув до Києва та на автобусі з Києва прибув до м. Одеса. Причиною виїзду позивача з країни громадянської належності є загроза його життю та здоров'ю через роботу у період з 2013 - кінець 2015 років на військовій базі "Піарті" в іноземній компанії "Пролог", яка розташована в Афганістані (м. Лашкаргах). В 2015 році він почав отримувати поштою погрози від представників радикального руху "Талібан" через свою професійну діяльність та двох його знайомих, які з ним працювали, схопили члени вищевказаного угрупування та через деякий час їх знайшли мертвими.

Так, згідно постанови суду від 21.02.2017 року у справі №815/7245/16 суд вважав, що при вирішенні заяви позивача відповідачем не в повній мірі виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про країну походження позивача відповідачем не перевірялася в повній мірі, не прийнято до уваги Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, Доповідь Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН від 07.03.2016 року та не наданий аналіз цих джерел інформації, не вимагалися додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, згідно постанови суду від 21.02.2017 року у справі №815/7245/16 суд вважав, що позивач обґрунтував наявність загрози його здоров'ю та життю в країні походження, тобто заява позивача не є очевидно не обґрунтованою, заява не носить характер зловживання, оскільки позивач вперше звернувся із такою заявою та без зволікань, доказів, які свідчать про розгляд щодо позивача заяви про надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту раніше до суду не надано та прийняттям рішення, в якому зазначено про відсутність умов передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

Враховуючи не здійснення відповідачем аналізу інформації або звітів по країні походження, підготовленої Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації, не здійснення інших заходів, зокрема, вимагання надати додаткових доказів позивачем, прийняття рішення про відсутність умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" без фактичного вирішення заяви по суті без оформлення документів, суд прийшов до висновку про наявність підстав для скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 29.11.2016 року № 228 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3.

Судом встановлено, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.09.2017 року у справі №815/7245/18 (провадження №К/800/21042/17) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання відповідача вчинити певні дії та витребувано з Одеського окружного адміністративного суду зазначену справу (№815/7245/16).

Згідно бази даних КП «ДСС» судом встановлено, що на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2018 року визначено склад Верховного суду, який розглядає дану справу.

Станом на 16.07.2018 року рішення за результатами розгляду касаційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року по справі №815/7245/18 Верховним судом не прийнято.

Згідно матеріалів особової справи №2016ОD0190 судом встановлено, що 21 червня 2017 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області прийнято наказ №115 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 року за судовою справою №815/7245/16 вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр.Афганістану ОСОБА_3 (т.1 а.с.161).

Судом встановлено, що головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М.Ю. 01.08.2017 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.194-202). Під час співбесіди 01.08.2017 року ОСОБА_3, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування та протоколу 22.11.2016 року, додатково вказав, зокрема, що освіту в Афганістані він не зміг здобути через економічні проблеми, потрібно було оплачувати житло, а тому позивачу доводилось допомагати батькові. Позивач вказав, що він був учнем маляра. Також, ОСОБА_3 вказав, що його батьки, які проживають в Афганістані не працюють, брати працюють в Афганістані різноробочими. Позивач зазначив, що його родичі проживають в одному будинку та мають середній рівень життя: у них є газ в балонах, електроенергія періодично відключається, вода постачається через генератор, є мобільний зв'язок та Інтернет; для того, щоб лікуватись їм потрібно їхати у місто.

Під час співбесіди 01.08.2017 року позивач повідомив, що його родичів, які залишились проживати в провінції Гільменд ніхто не переслідує.

Окрім того, позивач вказав, що він працював водієм в компанії «PRT», абревіатуру якої ОСОБА_3 не зміг розшифрувати. Позивач пояснив, що компанія «PRT» є великою іноземною організацією, а всередині були ще інші організації, наприклад «Пролак». Це все були військові бази США, Великобританії, Данії. Також, позивач пояснив, що його робота полягала у доставці продукції з ринку (продуктів, канцелярії). Сама компанія «PRT» була військовою, а «Пролак» - надавала сферу послуг, всі інженери, що працювали в «Пролак» були іноземцями. Періодом роботи на вказану компанію позивач вказав 2013-2015 роки.

Разом з цим, під час співбесіди 01.08.2017 року позивач вказав, що йому не відомо хто є власником компанії «Пролак».

Окрім того, під час співбесіди 01.08.2017 року позивач вказав, що паспортний документ в Афганістані він отримував особисто та що проблем з його отриманням у нього не виникало.

ОСОБА_3 повідомив, що на території Російської Федерації він знаходився 1 (одну) добу в приватному будинку в лісі та не звертався там за міжнародним захистом. В Києві за словами позивача він перебував 1 (одну) ніч. Причиною виїзду з Афганістану позивач вказав погрози з боку «Талібану».

Суд зазначає, що під час вказаної співбесіди 01.08.2017 року позивач не висловив недовіру перекладачу, який здійснював відповідний переклад.

Також, судом встановлено, що головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М.Ю. 02.08.2017 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.208-213). Під час співбесіди 02.08.2017 року ОСОБА_3, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, співбесіди 22.11.2016 року та співбесіди 01.08.2017 року додатково вказав, зокрема, що йому невідомо яким чином було вбито його друзів, причина смерті яких спонукала його покинути Афганістан. Також, у позивача з'ясовано, що він не знає як виглядає герб угруповання «Талібан». Причиною звернення до міграційної служби позивач вказав потребу в допомозі знаходитись на території України легально та необхідність у отриманні документів, щоб уникнути затримання правоохоронцями.

Під час співбесіди 02.08.2017 року позивач повідомив, що йому не відомо чи наразі його розшукують представники угрупування «Тілібан», однак, стверджував, що по поверненню на Батьківщину представники цього угрупування його вб'ють.

ОСОБА_3 також зазначив, що його родичі не були причетні до насильницьких викрадень або зникнень в Афганістані.

Також, ОСОБА_3 під час співбесіди 02.08.2017 року повідомив, що в Україні його зустріли друзі сестри.

Суд зазначає, що під час вказаної співбесіди (02.08.2017 року) позивач не висловив недовіру перекладачу, який здійснював відповідний переклад.

21.08.2017 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М.Ю. на ім'я заступника начальника Головного управління - начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Максименко А.В. надано подання про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_3 (т.1 а.с.219).

На вказаному поданні міститься резолюція заступника начальника Головного управління - начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Максименко А.В. із згодою.

21 серпня 2017 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДФС України в Одеській області прийнято наказ №158 «Про продовження строку розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого відповідно до ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляд заяви ОСОБА_3 до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи (т.1 а.с.220).

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Судом встановлено, що на виконання зазначених приписів Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області були направленні запити для здійснення перевірки про наявність або відсутність інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина Афганістану ОСОБА_3.

06 лютого 2018 року, за результатами розгляду особової справи №20160D0190 ОСОБА_3, на підставі проведених анкетування, протоколів співбесід із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної інформації по країні походження (ІПК), постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 року, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УПШЗМІ ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.69-91), який затверджений уповноваженими на те посадовими особами, та у якому зазначено, що посадова особа відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вважає доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_3.

Так, у висновку від 06.02.2018 року зазначено, що відповідно до отриманих пояснень, 25.09.2016 року заявник легально вибув з Афганістану до Російської Федерації авіарейсом Кабул (Афганістан)-Москва (РФ) на підставі паспортного документу, який за заявою забрав посередник у м. Москва. На території РФ заявник перебував протягом 1 місяця у приватному будинку м. Москви, після чого нелегально вибув на територію України легковим автомобілем. Державний кордон нашої країни перетнув 25.10.2017 року, нелегально, поза пунктом пропуску, місце перетину кордону встановити не передбачається можливим. Після потрапляння на територію нашої країни заявник спочатку дістався до м. Києва, звідки виїхав до м. Одеси. Через нелегальний в'їзд в Україну особу було направлено на проходження співбесіди та надання пояснень щодо незаконного перетину державного кордону України до територіально підрозділу ДПС. Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 18.11.2016 року, на особу було складено протокол та постанову, передбачені ст. 203 КУпАП.

У висновку від 06.02.2018 року вказано, що стосовно причин звернення за міжнародним захистом, шукач захисту повідомив наступне. Протягом 2013-2015 років заявник працював водієм у компанії «Prolog», перевозив продукцію для забезпечення послуг концерну «РRТ»: канцелярія, продукти. У подальшому фігурант розповів про випадки погроз з боку невстановлених осіб, які ймовірно, є представниками радикального руху «Талібан» (арк. 4 письмової заяви від 18.11.2016 року). Заявник додатково відзначив, що радикальні угрупування переслідують усіх цивільних осіб, які працюють у державних органах та в іноземних компаніях (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року). Державна влада Афганістану не може захистити звичайних людей, а правоохоронні структури є вкрай неефективними (арк. 5 співбесіди від 10.03.2017 року). Шукач захисту також повідомив про значне підвищення ситуації у провінції Гільменд, яке пов'язане саме з активністю радикальних угрупувань, серед яких значна роль належить «Талібану» (арк. 14 додаткового протоколу співбесіди від 02.08.2017 року). Заявник вважає, що у разі повернення до Афганістану він має побоювання зазнати серйозної шкоди від осіб, які погрожували йому та ймовірно є членами злочинних угрупувань, враховуючи соціальну напруженість в Афганістані, яка наразі фактично перебуває у стані громадянської війни (арк. 11 додаткового протоколу співбесіди від 02.03.2017року).

Як вказано у висновку від 06.02.2018 року за матеріалами особової справи, шукач захисту не зазнавав жодних переслідувань, пов'язаних за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням зазначеного є усні твердження заявника (арк. 5 анкетування від 09.03.2016 року).

Також, згідно висновку від 06.02.2018 року відповідно до проаналізованої інформації, фігурант не зміг чітко пояснити обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників угрупування «Талібан», через свою колишню працю в компанії «Prolog»; не зміг надати документальне підтвердження своїх слів про листи-погрози, які нібито, неодноразово були підкинуті до будівлі, де проживав фігурант; зі слів шукача захисту він не пам'ятає дати надходження листів-погроз, які у подальшому знищив (порвав). Разом з тим, після отримання даних листів фігурант продовжував працювати у вищевказаній компанії та не звернувся за допомогою до керівництва компанії чи правоохоронних органів за сприянням у вирішенні даної проблеми (арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017року). Усні твердження заявника вважаються сумнівними та не приймаються територіальним підрозділом ДМС через те, що фігурант не володіє інформацією з приводу дати надходження даних листів, змісту, не пам'ятає чи був зображений герб угрупування «Талібан» та не міг зобразити його на чистому аркуші паперу. Натомість, особа ніколи не контактувала з представниками вищевказаного угрупування, близькі родичі ніколи не були причетні до насильницьких викрадень на Батьківщині з метою викупу; ніхто з близьких родичів не постраждав внаслідок проведення військових дій на території Афганістану; до заявника ніколи не застосовувалось фізичне насильство та він ніколи не був свідком застосування такого насильства на інших (арк. 11 додаткового протоколу співбесіди від 02.08.2017 року). До управління було надано два документальних підтвердження працевлаштування у компанії «Prolog». У перекладі одного сертифікату зазначається про внесок в управління обробки відходів в Кемп-Бастіоні (Афганістан) (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.11.2016 року). Так, у ході проведення протоколу співбесіди від 02.08.2017 року він зазначив, що зможе надати до управління посвідчення водія разом із перекладом, але на момент підготовки рекомендаційної позиції копії посвідчення надано не було (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року).

У висновку від 06.02.2018 року вказано, що згідно усних тверджень заявника стало відомим, що він особисто займався оформленням паспортного документу громадянина Афганістану (дати конкретної не знає) і ніяких проблем чи перешкод з оформленням у нього не виникало. Разом з посередником у подальшому фігурант оформив також візу до РФ (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року). Вищевказане свідчить про відсутність елементу переслідування з боку державних чи недержавних агентів Афганістану.

Враховуючи вищевикладене, у висновку від 06.02.2018 року зазначено, що заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до Афганістану. Зі слів шукача захисту, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 01.11.2016 року). Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року). Додатково, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту вбачається, що особа не володіє інформацією стосовно ймовірної небезпеки, на яку він посилається в якості обґрунтування неможливості свого повернення на Батьківщину. Причиною звернення до територіального підрозділу стали можливість подальшого легального знаходження, надання якогось документу, щоб не затримували правоохоронні органи та економічна складова (арк. 12 додаткового протоколу співбесіди від 02.08.2017 року). Територіальним підрозділом ДМС не приймаються зазначені твердження заявника, як вагомі аргументи, за якими можна зазнати переслідувань. З урахуванням детальних пояснень шукача захисту, документальних доказів, перевіреної актуальної інформації по країні громадянської належності, елемент переслідування шукача захисту з боку радикальних угрупувань, ураховуючи підтверджені ІКП факти переслідування подібних осіб, правдоподібність наданого елементу клопотання не приймається територіальним підрозділом ДМС.

Також, у висновку від 06.02.2018 року вказано, що у регіоні постійного проживання заявника та членів його родини спостерігаються часткові загострення ситуації. Натомість державою проводяться активні військові дії для забезпечення загальної безпеки в багатьох районах Афганістану та зокрема провінції Гільменд. Згідно актуальної ІКП, у зимовий період 2017 року у 12 провінціях Афганістану проходять операції, спрямовані на знищення та боротьбу з угрупуванням «Талібан» та іншими збройними угрупуваннями. Додатково, голова Гельманду Хаятулла Хаят заявив про старт проведення таких операцій для забезпечення цілковитої безпеки у м. Лашкаргах та взяття під повний контроль трьох районів, у яких на даний час тривають військові дії.

Таким чином,як вказано у висновку від 06.02.2018 року, твердження шукача захисту щодо неможливості повернення до Афганістану через ускладнену соціально-політичну ситуацію в країні громадянської належності не приймаються територіальним підрозділом ДМС. Встановлено, що родичі шукача захисту по теперішній час проживають у м.Лашкаргах. Зі слів особи, його найближчі родичі, а саме батько, матір, четверо братів місце постійного проживання на Батьківщині не змінювали, від будь-яких конфліктів на території країни громадянської належності не постраждали, мають доступ до широкого кола соціальних послуг: працевлаштування, медичної допомоги, харчування тощо (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року). Додатково, фігурант підтримує зв'язок з членами родини через мережу Інтернет за допомогою програми «Вайбер», декілька разів на 2-3 тижні, що свідчить про наявність засобів для комунікацій на Батьківщині: телефонію та Інтернет. Разом з тим, рідні не змінювали місце постійного проживання на Батьківщині після виїзду заявника з Афганістану, що свідчить про відсутність потреби у захисті від державних чи недержавних агентів переслідування. Загострення соціально-політичної ситуації в Афганістані та регіоні постійного проживання особи (провінція Гільменд) підтверджується інформацією по країні громадянської належності, пояснення шукача захисту приймаються такими, що відповідають дійсності. Разом з тим, як спостерігається з актуальної ІКП, ситуація в галузі безпеки в Афганістані наразі в цілому є задовільною, державою ведуться активні дії задля відновлення безпеки, зокрема боротьба влади країни з ІГІЛ свідчить про інтеграцію держави у міжнародні відносини, яка має за мету встановлення цілковитої безпеки. Про позитивні тенденції щодо безпекової ситуації у країні громадянської належності свідчить факт надання електронних посвідчень, що свідчить про відновлення роботи державних установ та вирішення питань правовим шляхом. Додатково, встановлено, що міжнародні організації у сфері міграційних процесів нададуть допомогу у вигляді 18 млн. євро біженцям, які будуть повертатись до Афганістану. Фігурант повідомив інформацію про те, що сусідні країни не приймають біженців з Афганістану, зокрема Пакистан та він не має змоги переїхати туди. Водночас, як свідчить актуальна ІКП, УВКБ ООН привітали рішення Пакистану організувати реєстрацію майже одного мільйона афганських біженців, які перебувають в країні без документів; усім їм видадуть посвідчення особи і, таким чином, легалізують їх довготривале перебування.

У висновку від 06.02.2018 року вказано, що аналізом матеріалів особової справи можливо встановити, що під час проживання в Афганістані заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту, як зазначено у висновку від 06.02.2018 року, неможливо визначити агента переслідування особи, внаслідок чого проведення аналізу альтернативи внутрішнього переміщення не вбачається доцільним. При цьому, визнається можливість повернення заявника до рідного м. Лашкаргах (Афганістан), приймаючи до уваги також і обставину з близькими родичами шукача захисту, які залишилися проживати в м. Лашкаргах, не зазнаючи при цьому погроз чи переслідувань, відсутність об'єктивних перешкод для повернення.

Також, у висновку від 06.02.2018 року вказано, що перед прибуттям на територію України шукач захисту протягом приблизно місяця проживав у квартирі з посередником та двома хлопцями з В'єтнаму на території РФ. Шукач захисту не навів істотних обґрунтувань неможливості звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, яка приєдналась до відповідної Конвенції 1951 року та Протоколу до нього від 1967 року. Натомість, шукач захисту вирішив не звертатися за міжнародним захистом на території РФ за порадою посередника (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 01.08.2017 року). Враховуючи відсутність в матеріалах особової справи паспортного документа заявника, підтвердити або спростувати зазначену обставину не вбачається можливим.

Зважаючи на вищевикладене, у висновку від 06.02.2018 року вказано, що небажання повертатися до країни громадської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06 березня 2018 року відповідачем прийнято рішення №83-18 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (т.1 а.с.66).

Також, 03 квітня 2018 року заступником начальника Головного управління-начальником управління ГУ ДМС в Одеській області на підставі рішення №83-18 від 06.03.2018 року, на ім'я ОСОБА_3 складено повідомлення №457 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.12).

Позивач отримав вказане письмове повідомлення засобами поштового зв'язку (простою кореспонденцією) 18.04.2018 року.

Не погодившись з рішенням №83-18 від 06.03.2018 року, позивач 20.04.2018 року звернувся до суду з даною позовною заявою.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до абз.7 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків)

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану та обґрунтованих пояснень позивач не навів. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірного переслідування.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Позивач прибув в Україну 25.10.2016 року, однак з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше звернувся лише 18.11.2016 року, після того як відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 068952 від 18.11.2016 року за перебування іноземця в Україні нелегально з 03.11.2016 року (т.1 а.с.187).

Тобто, ОСОБА_3 в порушення вимог ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" звернувся за захистом більш як через п'ять робочих днів після перетину українського кордону.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Як вбачається з протоколів співбесіди, ОСОБА_3 знаходився протягом деякого часу у м. Кабул (Афганістан) і жодних переслідувань не зазнавав. Тобто, фактично позивач мав альтернативу внутрішнього переміщення, беручи до уваги небажання заявника повертатись до регіону постійного проживання (пров.Гільменд, Афганістан).

Окрім того, як зазначено самим позивачем під час співбесід, його рідним, які проживають в пров.Гільменд фактично нічого не загрожує.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що ні в минулому, ні на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні на підставі офіційних документів та при наявності коштів, в подальшому змінити місце проживання на більш розвиненішу країну Європи. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не навів достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів на підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивачем не надано переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

При розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не були надані до ДМС України докази переслідування ОСОБА_3 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи.

Наявність в матеріалах особової справи позивача ксерокопії грамот кампанії, яка на думку позивача, має відношення до НАТО, не є свідченням працевлаштування позивача у вказаній міжнародній міжурядовій організації та не є доказом того, що саме у зв'язку із працевлаштуванням у ній він зазнавав погроз.

З боку позивача ОСОБА_3 до матеріалів адміністративної справи жодних доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів країни його походження щодо свого переслідування, утисків або погроз також суду не надано та не зазначено об'єктивних причин, які перешкоджали здійснити відповідне звернення.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Афганістані, а також підстав для виїзду з Афганістану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Афганістані та перебуваючи поза його межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вже зазначалось судом відповідно до абз.7 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту;

З пояснень позивача вбачається, що до прибуття в Україну, ОСОБА_3 протягом місяця перебував на території Російської Федерації, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Російська Федерація, в свою чергу, підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- має дотримуватись міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- має дотримуватись міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Крім цього, наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтверджується ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі № 815/168/15 від 29.12.2015 року.

Таким чином, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на батьківщині позивач повинен був звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.

На території Російської Федерації позивач знаходився на протязі 1 місяця, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження, у зв'язку з чим, у відповідності до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671 відсутні підстави для оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міграційною службою, позивач стверджував, що він направлявся до країн ЄС. Тобто, позивач використовував Україну як транзитну країну. Також, позивачем було повідомлено, що звернення за захистом відбулось, окрім всього іншого, з метою отримання документу, щоб мати можливість переїхати з України.

Разом з цим, з матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач не навів обґрунтованих мотивів неможливості переїзду у іншу частину Афганістану, не пояснив, чому звернувся з заявою про захист саме у територіальний орган ДМС в Одеській області, а не безпосередньо у м. Київ, в який він прибув.

Суд вважає, що за відсутністю підстав та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У позовній заяві позивач вказує, що матеріали його особової справи ніколи не надавались йому для ознайомлення, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Суд не приймає до уваги вказані доводи позивача, оскільки докази звернення до відповідача чи до його територіального органу про надання вказаних матеріалів для ознайомлення до суду не надано. Також, позивачем не обґрунтовано яким чином не ознайомлення з вказаними матеріалами вплинуло на прийняття спірного рішення.

Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Відповідно до пунктів 3, 9, 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 383, пункту 3 та підпункту 22 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 405, а також пункту 13 Плану заходів з реалізації Концепції державної міграційної політики, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2011 року № 1058-р розроблено Порядок ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, який затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.03.2013 року № 228 та який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 травня 2013 року за № 801/23333 (далі - Порядок №228).

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що під час співбесід з позивачем 01.08.2017 року та 02.08.2017 року переклад на мову, якою володіє позивач було здійснено перекладачем Хамдард Непа Хабібрахман, яка підписала розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (т.1 а.с.192, 206).

У відповіді на відзиві позивач вказує, що жоден з підписів перекладача у протоколах співбесід від 01.08.2017 року та від 02.08.2017 року не співпадають з підписом перекладача у його паспорті, а також, що на жодному аркуші не вказано прізвище перекладача.

Суд не приймає до уваги вказані твердження позивача, оскільки під час усього строку розгляду даної адміністративної справи ОСОБА_3 не звертався до суду з клопотаннями про проведення відповідної експертизи та не повідомив суд про невідповідність даних у вказаних протоколах фактично наданими ним відповідями під час співбесід 01.08.2017 року та 02.08.2017 року.

Відповідно до абз.5 пп.а п.5 розділу V Правил №1146/19884 результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником.

Згідно з п.2. розділу V Правил №1146/19884 належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд'єгерським зв'язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.

Позивач вказує, що в матеріалах особової справи, які надані до суду, відсутні айдіофайли співбесіди, однак не вказує, яким чином дана обставина вплинула на протиправність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

При вирішенні даної адміністративної справи судом досліджено протоколи співбесід, проведених з позивачем, у яких відображено в письмовому вигляді питання, які під час співбесід задавались позивачу та відповіді позивача на вказані запитання.

Оскільки під час усього строку розгляду даної адміністративної справи з боку позивача не надходили повідомлення про невідповідність даних у вказаних протоколах фактично наданим ним відповідям під час співбесід 01.08.2017 року та 02.08.2017 року, а також зважаючи на відсутність відповідного клопотання, у суду не було необхідності у дослідженні відповідних айдіофайлів співбесід.

Усі інші доводи позивача щодо порушення процедури розгляду заяви ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які наведені у позові та у відповіді на відзив, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, за відсутності надання з боку позивача належних доказів на підтвердження таких посилань, а також зважаючи на те, що наявність чи відсутність відповідних обставин не впливають на прийняття по суті правильного рішення відповідачем. При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_3 та про зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3 - не підлягають задоволенню.

16.07.2018 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду та зазначено, що повний текст рішення суду буде виготовлено у строк, визначений ч.3 ст.243 КАС України.

Згідно з приписами ч.3 ст.243 КАС України залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 90, 120, 241-246, 243, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_3 та про зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_3 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 26.07.2018 року.

Суддя О.М. Соколенко

.