Справа № 826/5613/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2018 року № 826/5613/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач 1), Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України стосовно відмови виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно;

- зобов'язати відповідача 1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно станом на час звільнення його у запас, а саме на 26.11.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після винесення т.в.о. Міністра оборони України наказу від 16.11.2015 №920 про звільнення позивача з військової служби у запас, із позивачем не було здійснено розрахунку щодо грошової компенсації замість належного до видачі речового майна, перелік та вартість якого наведено у довідці від 20.01.2016 №94.

Відповідачі позов не визнали, проти його задоволення заперечили з підстав того, що положення ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби та втрачають право на отримання компенсації вартості за неотримане речове майно.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні, однак в судовому засіданні 07.08.2017 суд дійшов висновку здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, тому на підставі ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Головному оперативному управлінні Генерального штабу Збройних Сил України та наказом т.в.о. Міністра оборони України від 16.11.2015 №920 звільнений з військової служби у запас.

Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 26.11.2015 №227 позивач був виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.

Згідно довідки Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 20 січня 2016 року №94, вартість належного до видачі речового майна становить 35545 грн. 55 коп.

09 березня 2017 року та 03 квітня 2017 року позивач звернувся до начальника Генерального штабу Збройних Сил України із заявами про грошову компенсацію за неотримане речове майно, однак листами Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 24.03.2017 №292/1423 та від 11.04.2017 №292/1685 відмовлено позивачу у виплаті вказаної компенсації через відсутність законних підстав для її виплати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що пунктом 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зокрема підпунктом 3 пункту 67 Розділу II, були внесені зміни у названу статтю Закону № 2011-XII, відповідно до яких пункт 2 виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнані неконституційними положення підпункту 3 пункту 67 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо змін, унесених до статті 9-1 Закону № 2011-XII.

В силу вимог частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення знову почали діяти положення пункту 2 статті 9-1 Закону № 2011-XII в їх первинній редакції.

Виходячи з буквального тлумачення названої правової норми право грошову компенсацію за неотримане речове майно мають лише військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі. Тобто, її дія не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Відповідно до пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

До 04 березня 2016 року було чинним Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444.

Пунктом 27 цього Положення передбачалось, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Разом з тим, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, наведений пункт Положення не підлягав застосуванню, оскільки суперечив нормам Закону № 2011-XII.

22 березня 2016 року набув чинності Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178.

За змістом названого Порядку виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачі відмоли позивачу у компенсації вартість неотриманого речового майна, оскільки він на час звернення вже не був військовослужбовець та втратив на це право.

Однак, суд звертає увагу, що нормами чинного законодавства України не передбачено, що військовослужбовець втрачає своє набуте право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у зв'язку зі звільненням зі служби.

Крім того, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, передбачена безпосередньо Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» №567-VIII від 01.07.2015, та вона є соціальною гарантією, що забезпечує реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Також суд врахував, що навіть після звільнення позивача 16.11.2015 з військової служби йому було видано довідку Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 20 січня 2016 року №94, згідно якої вартість належного до видачі позивачу речового майна становить 35545 грн. 55 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку вийти за межі позовних вимог згідно ст. 9 КАС України та визнати протиправною відмову Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно та зобов'язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно згідно довідки від 20.01.2016 №94, оскільки саме вказаний орган здійснює нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, тому в іншій частині позові необхідно відмовити.

З аналізу матеріалів справи та норм права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України щодо виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

3. Зобов'язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно згідно довідки від 20.01.2016 № 94.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа