Справа № 820/3175/18
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 р. № 820/3175/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Маргвелані І.Л.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та висновку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017;

- скасувати висновок про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_5 Республіки В'єтнаму ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, який затверджено 07.11.2017 першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ОСОБА_6

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення та висновок відповідача є незаконними та необґрунтованими, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи, зокрема: значний час постійного проживання на території України, наявність у позивача двох дітей. Окрім того, позивач займається власною підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток. Також вказав, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу ВГІРФО УМВС України у Харківській області здійснював перевірку наданих документів, будь - яких порушень законодавства не встановив та документував позивача посвідкою на постійне проживання.

Ухвалою суду від 02.05.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та висновку та призначено підготовче засідання на 23 травня 2018 року об 12:30 год.

Протокольною ухвалою суду від 26.06.2018 року закінчено підготовче засідання та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 17 липня 18 об 11.00 год.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надав відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що рішенням ВГІРФО УМВС України у Харківській області від 18.01.2005 року позивачу дозволена імміграція в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як дружині іммігранта та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 12323. Згодом відповідачем було встановлено, що посвідка на постійне проживання на ім'я гр. СРВ Чан ОСОБА_7 (чоловік позивачки), видана не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", тому 27.12.2016 року наказом голови ДМС України № 350 (п.6 наказу) було скасовано рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 02.06.2004 року про документування Чан ОСОБА_7 (чоловік позивачки) посвідкою на постійне проживання в Україні. Оскільки документи, на підставі яких позивачу було надано дозвіл на імміграцію, втратили чинність, тому відповідачем було скасовано ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 дозвіл на імміграцію.

В судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (код НОМЕР_1), є громадянином ОСОБА_5 Республіки В'єтнам, паспорт VNM № 1408030 від 14.03.2011 року, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23 - 26, 29).

28.04.1998 року між позивачем - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, та гр. СРВ Чан ОСОБА_7, зареєстровано шлюб згідно Свідоцтва про шлюб, виданого посольством СРВ в Україні (а.с. 86).

Згідно копії Свідоцтва про смерть, чоловік позивачки помер 23.03.2006 року у м. Ханой (СРВ) (а.с. 118).

Позивачка має двох дітей - Чан ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (є громадянином України) та Чан ОСОБА_4 Хионг, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копіями Свідоцтв про народження від 13.09.2013 року серії І-ВЛ № 327922 та від 20.08.2015 року серії І-ВЛ № 419619, наявних в матеріалах справи (а.с. 28, 30).

Згідно копії Виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії ААБ № 914085 та свідоцтва про державну реєстрацію від 30.12.2004 року, позивач зареєстрований в якості суб'єкта підприємницької діяльності від 30.12.2003 року № 2 046527 (а.с. 27, 95).

Рішенням ВГІРФО УМВС України у Харківській області від 18.01.2005 року позивачу дозволена імміграція в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як дружині іммігранта та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 12323, терміном дії - безстроково, з подальшою реєстрацією за адресою: м. Харків, вул. М. Батицького, 24 (а.с. 108, 115).

Як свідчать матеріали справи, позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну у зв'язку з тим, що її чоловік - гр. СРВ Чан ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 02.06.2004 року був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ 8501/47341 на підставі Закону України "Про імміграцію" (а.с. 100).

07.07.2011 року ВГІРФО УМВС України в Харківській області на підставі висновку від 18.01.2005 року було видано та оформлено нову посвідку на постійне проживання в Україні серії ХР № 23913.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 року по справі № 820/2650/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.12.2016 про припинення провадження за заявою громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 (а.с. 45 - 50).

Постанова набрала законної сили 15.11.2017 року.

Позивачка звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області щодо отримання громадянства своїй дитині, Чан ОСОБА_4 Хионг, ІНФОРМАЦІЯ_7 та отримання посвідки.

Рішенням Головного управління державної міграційної служби України «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» № 04/1/218202 від 07.11.2017 року було скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 18.01.2005 року. Як підставу для скасування позивачу дозволу зазначено п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 16).

У висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_5 Республіки В'єтнаму ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 від 07.11.2017 року, затвердженого першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області зазначено, що наказом ДМС України № 350 від 27.12.2016 року померлому чоловіку позивачки - гр. СРВ Чан ОСОБА_7, було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні, оскільки вона видана не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", тому дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року та посвідки на постійне проживання серії ХР № 12323 від 18.01.2005 року та ХР № 23913 від 07.07.2011 року, надані гр. СРВ ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 ВГІРФО УМВС України в Харківській області оформлені на підставі незаконно виданих документів та підлягають скасуванню (а.с. 17 - 19).

Не погодившись із оскаржуваними висновком та рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з п.3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п.6 ч.2 ст. 4 цього Закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 18.01.2005 року на підставі п. 6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (дружина іммігранта) надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні з безстроковим терміном дії.

Вказаний дозвіл на імміграцію в Україну було надано у зв'язку з тим, що її чоловік - гр. СРВ Чан ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 02.06.2004 року був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ 8501/47341 на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Як зазначалося судом раніше, позивачка звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області щодо отримання громадянства своїй дитині, Чан ОСОБА_4 Хионг, ІНФОРМАЦІЯ_7 та отримання посвідки.

Відповідно до п.4.5 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 р. за №1335/23867 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Отже, з аналізу вказаної норми слідує, що для обміну посвідки працівник територіального органу чи підрозділу ДМС перевіряє наявність підстав для обміну посвідки.

Як вбачається з матеріалів справи, працівником ГУ ДМС України в Харківській області було перевірено наявність підстав здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання позивача в Україні.

При проведенні перевірки було встановлено, що позивачу надано дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», тобто як дружині іммігранта.

У оскаржуваному висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_5 Республіки В'єтнаму ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 від 07.11.2017 року, затвердженого першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області також зазначено, що з метою підтвердження факту документування посвідкою на постійне проживання в Україні гр. СРВ Чан ОСОБА_7 (чоловік позивачки) було здійснено перевірку матеріалів справи щодо правомірності документування вказаної особи посвідкою на постійне проживання в Україні.

В результаті перевірки встановлено, що посвідка на постійне проживання в Україні на ім'я чоловіка позивача була видана не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", тому 27.12.2016 року наказом ДМС України № 350 було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні р. СРВ Чан ОСОБА_7 (померлий чоловік позивачки) у зв'язку з порушенням абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", а громадянин СРВ Чан ОСОБА_7 не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну, тобто не є іммігрантом, що слугувало підставою для скасування ГУ ДМС України в Харківській області позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року як такого, що оформлений на підставі незаконно виданих документів.

Суд зауважує, що наказ ДМС України № 350 від 27.12.2016 року не був оскаржений позивачем ні в адміністративному ні в судовому порядках та є чинним на даний час.

Як підставу для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, виданого 18.01.2005 року зазначено п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, зокрема, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Положеннями пункту 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

Відповідно до п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року та посвідки на постійне проживання від 18.01.2005 року та від 07.07.2011 року оформлені ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області на підставі незаконно виданих документів.

Враховуючи, що посвідку на постійне проживання в Україні р. СРВ Чан ОСОБА_7 скасовано, то документи, на підставі яких позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року та посвідки на постійне проживання серії ХР № 12323 від 18.01.2005 року та ХР № 23913 від 07.07.2011 року, втратили чинність, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність оскаржуваного рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017 року.

Доводи позивача про неправомірність оскаржуваного рішення через те, що відповідачем порушено процедуру розгляду питання щодо скасування йому дозволу на імміграцію в Україну, передбачену п.п. 21, 22, 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, суд вважає необґрунтованими, оскільки приписами вказаних норм передбачена процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію за поданням органу внутрішніх справ або іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, однак питання про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну було порушено органом, який уповноважений його видавати. Вказаний Порядок не встановлює певну процедуру розгляду питання скасування дозволу на імміграцію у разі виявлення такої підстави органом, який уповноважений його надавати.

Суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що однією з підстав для скасування оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 № 04/1/218202 від 07.11.2017 року є те, що він досить довгий час проживає в Україні, займається підприємницькою діяльністю з 2003 року та має двох неповнолітніх дітей, оскільки не є достатніми підставами в розумінні Закону України "Про імміграцію" для скасування оскаржуваного позивачем рішення. Проте, вказані обставини свідчать про можливість отримання позивачем дозволу на імміграцію в установленому законодавством порядку та залишитися в Україні на постійному проживанні.

Позивач також не позбавлений права подати заяву про надання йому дозволу на імміграцію в порядку, передбаченому положеннями Закону України "Про імміграцію".

З приводу другої вимоги позивача про скасування висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_5 Республіки В'єтнаму ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4, який затверджено 07.11.2017 першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ОСОБА_6, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, як встановлено п.1 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень ч.1, п.2 ч.2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз наведених норм КАС України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень.

При цьому, оспорювані рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні впливати на суб'єктивні права та обов'язки шляхом позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне певній особі право або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь - якого обов'язку.

Позивач просить суд скасувати висновок ГУ ДМС в Харківській області від 07.11.2017 року, який за своєю суттю є остаточною думкою про що-небудь, підсумком, зробленим на основі спостережень, або розгляду певних фактів та не породжує для позивача жодних прав та обов'язків, не обмежує або перешкоджає в їх реалізації, на підставі якого ГУ ДМС в Харківській області було прийнято рішення № 04/1/218202 від 07.11.2017 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, яке за своїм змістом впливає на права та обов'язки позивача, а тому в силу положень п.2 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства не може бути скасований.

Таким чином, в задоволенні цієї частини позовних вимог також слід відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, 61172) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та висновку - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 26 липня 2018 року.

Суддя Д.А. Волошин