Справа № 1240/1892/18
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/1892/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій неправомірними та стягнення грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області (далі - відповідач, УСЗН Старобільської райдержадміністрації) з такими вимогами:

1) визнати дії відповідача неправомірними;

2) стягнути з відповідача на користь позивача 6766,00 грн недоплаченої суми грошової допомоги до 5 травня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, що підтверджується посвідченням від 29.04.2005 серії НОМЕР_2, виданим Луганською ОДА, інвалідом війни ІІІ групи. Перебуває на обліку у відповідача.

Позивач зазначає, що має право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 7-х мінімальних пенсій за віком, тобто 9611,00 грн. Відповідачем виплачено допомогу у розмірі 2845,00 грн.

04.06.2018 позивач звернувся із заявою до відповідача щодо виплати грошової допомоги до 5-го травня. На своє звернення позивач отримав відповідь, в якій зазначено, що разова грошова допомога виплачується у розмірах, які визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разові грошові допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», розмір виплати визнаним особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ-ї групи - 2845,00 грн.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно застосовує положення постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170, оскільки цей підзаконний нормативно-правовий акт суперечить положенням Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Розмір недоплаченої відповідачем грошової допомоги складає 6766,00 грн.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 04.07.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (арк. спр. 15).

11 липня 2018 року на виконання вимог ухвали суду позивачем до суду надано лист від 10.07.2017 б/н разом з належним чином засвідченими копіями письмових доказів (документів), доданих до позовної заяви (арк. спр. 17-21).

Ухвалою суду від 12 липня 2018 року прийнято зазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 1-2).

Відповідач подав відзив на адміністративний позов (арк. спр. 30-32), в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги з таких підстав. Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії та інвалідом війни 3-ї групи, яка пов'язана з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, тому має право на пільги, які передбачені статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Абзацом 7 пункту 27 статті 13 цього Закону, в редакції чинній на 05.05.2018, визначено, що щорічно до 05 травня особам з інвалідністю виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

У 2018 році розміри виплати грошової допомоги до 05 травня визначені постановою Кабінету Міністрів України № 170 від 14 березня 2018 року «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Відповідно до пункту 1 цієї Постанови розмір щорічної разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи складає 2845,00 грн. Саме у такому розмірі позивачу у 2018 році була виплачена разова грошова допомога до 5 травня.

Таким чином, відповідач при виплаті допомоги позивачу у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 170 від 14 березня 2018 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, що підтверджено копією дубліката посвідчення від 29.04.2005 серії НОМЕР_2, та інвалідом війни ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджено копією дубліката посвідчення від 03.03.2008 серії НОМЕР_3 (арк. спр. 19).

Згідно з довідкою УСЗН Старобільської райдержадміністрації від 17.07.2018 № 01-10/2495 (арк. спр. 35) та листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20.07.2018 № 20.1.0.0.0/7-180719/972 (арк. спр. 37) 13 квітня 2018 року на поточний рахунок позивача були зараховані кошти у сумі 2845,00 грн, виплачені відповідачем як «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань та соціальна допомога особам, які мають особливі та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною».

Не погоджуючись із розміром виплаченої допомоги, позивач 04.06.2018 звернувся до відповідача із заявою про проведення йому доплати грошової допомоги до 5 травня з урахуванням раніше проведеної виплати (арк. спр. 20).

Листом від 07.06.2018 № 01-10/2021 відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви та зазначив, що щорічна одноразова допомога до 5 травня за 2018 рік виплачена у розмірі, передбаченому чинним законодавством (арк. спр. 21).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзиви учасників справи, суд виходить з такого.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Правовий статус інвалідів війни визначає Закон України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ), який забезпечує створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Частиною п'ятою статті 13 Закону № 3551-ХІІ, у редакції від 25.12.1998, було передбачено, що щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п'яту зазначеної статті було викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Частиною першою статті 17-1 Закону № 3551-ХІІ визначено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Пунктом 63 Закону України від 28.12.2014 № 79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (далі - Закон № 79-VІІІ), який набрав чинності 01.01.2015, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Ця норма Закону № 79-VІІІ нечинною або неконституційною не визнавалась.

Таким чином, з 01 січня 2015 року встановлено, що виплата одноразової грошової щорічної допомоги до 5 травня, яка передбачена Законом № 3551-ХІІ, віднесена до компетенції та регулюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення: державні програми соціальної допомоги (грошова допомога особам, яких визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та особам, яким надано тимчасовий захист; компенсації на медикаменти; програма протезування; програми і заходи із соціального захисту осіб з інвалідністю, у тому числі програми і заходи Фонду соціального захисту інвалідів; відшкодування збитків, заподіяних громадянам; заходи, пов'язані з поверненням в Україну кримськотатарського народу та осіб інших національностей, які були незаконно депортовані з України, та розміщенням іноземців і осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України; щорічна разова грошова допомога ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань; довічні державні стипендії; кошти, що передаються до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування; програми соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інші види цільової грошової допомоги, встановлені законом).

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 14.03.2018 № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - Постанова № 170).

Підпунктом 1 пункту 1 Постанови № 170 установлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв'язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3 685 гривень; II групи - 3 265 гривень; III групи - 2 845 гривень.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, діяли нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня для ветеранів війни.

Визначаючись щодо способу подолання зазначеної правової колізії, суд виходить з такого.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Беручи до уваги той факт, що Закон № 79-VІІІ прийнятий у часі пізніше Закону № 3551-ХІІ, то, у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону № 79-VІІІ.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у своїх постановах від 03.04.2018 у справі № 539/622/17 та від 28.03.2018 у справі № 569/853/17, висновки якого відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню судами.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожному достатнього життєвого рівня.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може змінюватись державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», заява № 43331/12, ухвала від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що, виплачуючи позивачеві одноразову грошову допомогу до 5 травня у порядку та розмірах, що встановлені Постановою № 170, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та його дії відповідають критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області (місцезнаходження: 92703, Луганська область, Старобільський район, місто Старобільськ, вулиця Центральна, будинок 36, код за 5) про визнання дій неправомірними та стягнення грошової допомоги відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова