Справа № 826/7823/16
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2018-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7823/16 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили окремих положень постанови Кабінету Міністрів України №288 від 06 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

- визнати незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили положення Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення оплати праці керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" №288 від 06 квітня 2016 року в частині: пп. 1 п.1, п. 1 Змін затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 288 у зв'язку з їх невідповідністю ч. 3 ст. 96 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст.6 Закону України «Про оплату праці», що є порушенням ч. 3 ст. 113 Конституції України;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки), з урахуванням вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ч. 3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року даний адміністративний позов - задоволено повністю.

Рішення суду умотивовано тим, що норми оскаржуваної постанови суперечать вимогам ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ст.96 Кодексу законів про працю України, оскільки нею затверджено Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, п. 1 внесено зміни до абзацу другого примітки 1 до додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року N 1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери", а саме: після цифр і слова "1113 гривень" доповнити словами і цифрами ", з 01 травня 2016 року - 1185 гривень". В той же час, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становив 1378 грн., з 01 травня 2016 року - 1450 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем, Кабінетом Міністрів України, подано апеляційну скаргу, у якій апелянт просить скасувати його та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача щодо правомірності визначення розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду.

Аргументи скаржника на обґрунтування доводів скарги полягають у тому, що відповідно до Постанови №288 з 1 травня 2016 року тарифна ставка працівника 1 тарифного розряду встановлена у розмірі 1185 гривень, що відповідає положенням ст.6 Закону №108/95-ВР, а розмір посадового окладу працівника 17 тарифного розряду визначено відповідно до положень законодавства, що не враховано судами. Зазначає, що прийняття Урядом спірної постанови спрямоване на поступове підвищення посадових окладів працівників бюджетної сфери з урахуванням тих видатків, які передбачені Державним бюджетом.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працює старшим викладачем кафедри програмування факультету прикладної математики та інформатики Львівського національного університету імені Івана Франка.

Львівський національний університет імені Івана Франка є державним навчальним закладом, фінансування його діяльності, у тому числі виплата заробітної плати його працівників, здійснюється з Державного бюджету України.

Відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати працi та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року №557 (надалі - Наказ МОН №557) займана позивачем посада відповідає 17-тому тарифному розряду (Додаток 2 до Наказу МОН №557), до якого застосовується тарифний коефіцієнт 3 (Додаток 1 до Наказу МОН №557).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» установлено, що з 01 травня 2016 року у штатному розписі посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери встановлюються в таких розмірах: 17 тарифного розряду - 3555 гривень.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року №288 затверджено Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, п. 1 якої внесено зміни до абзацу другого примітки 1 до додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року N 1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери", а саме: після цифр і слова "1113 гривень" доповнити словами і цифрами ", з 1 травня 2016 р. - 1185 гривень".

Тобто, цією ж постановою встановлюється розмір тарифної ставки працівника 1-го тарифного розряду 1185,00 грн.

Отже, позивач вважає, що на час дії постанови, заробітна плата старшого викладача має розраховуватися як 1185*3=3555 гривень, оскільки посада позивача має встановлений тарифний розряд 17, тарифний коефіцієнт 3, а постановою Кабінету Міністрів України № 288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» з 01 травня 2016 року посадовий оклад позивача розраховується виходячи із розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду - 1185 гривень.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України від 19 жовтня 2005 року № 2997-ІV ратифіковано Конвенцію Міжнародної організації праці № 131 про встановлення мінімальної заробітної плати з особливим урахуванням країн, що розвиваються, прийняту на 54-й сесії Генеральної конференції Міжнародної організації праці 22 червня 1970 року.

Згідно ч. 1, 2 ст.1 Конвенції МОП № 131 кожний член Міжнародної Організації Праці, який ратифікує цю Конвенцію, зобов'язується створити систему встановлення мінімальної заробітної плати, яка охоплювала б усі групи, найманих працівників, умови праці яких такі, що зумовлювали б доцільність такого охоплення.

Компетентний орган влади в кожній країні за погодженням або після широких консультацій з представницькими організаціями заінтересованих роботодавців і працівників, де такі організації є, визначає охоплені групи найманих працівників.

Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, у першій доповіді про застосування цієї Конвенції, яка подається відповідно до статті 22 Статуту Міжнародної Організації Праці, перераховує всі групи найманих працівників, які можуть не бути охопленими виконанням цієї статті, указуючи причини цього, і повідомляє в подальших звітах про стан свого законодавства й практики щодо неохоплених груп, а також про те, наскільки надано чинності або наскільки передбачається надати чинності Конвенції стосовно таких груп.

Відповідно до ст.2 Конвенції мінімальна заробітна плата має силу закону й не підлягає зниженню, а незастосування цього положення спричиняє застосування належних кримінальних або інших санкцій щодо відповідної особи чи осіб..

Частиною 1 ст.4 Конвенції передбачено, що Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, створює та/або зберігає процедуру, пристосовану до умов і потреб держави, згідно з якою можна час від часу встановлювати й регулювати мінімальні ставки для груп найманих працівників, охоплених виконанням статті 1 цієї Конвенції.

Відповідно до ст.94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 6 Закону України «Про оплату праці» зокрема визначено, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі:

тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати;

міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники) розробляються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Тарифна система оплати праці не поширюється на гранти.

Відповідно до ч.1,2 ст.8 Закону держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Колегія суддів, проаналізувавши вище викладені положення законодавства, дійшла висновку, що тарифна ставка - це норма оплати працi робiтникiв вiдповiдно до спецiальностi й квалiфiкацiї за одиницю часу, а посадовий оклад - це норма оплати працi керiвникiв, професiоналiв, фахiвцiв та технiчних службовцiв за мiсяць.

Схеми посадових окладiв - це перелiк посад i вiдповiдних посадових окладiв, що визначаються, як правило, не у фiксованому розмiрi, а у виглядi верхньої i нижньої межi посадового окладу за кожною посадою.

Стаття 98 Кодексу законів про працю України визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та (на їх виконання) інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Умови визначення розміру оплати праці працівників бюджетної сфери закріплено у Постанові КМУ №1298, якою затверджено Єдину тарифну сітку (Додаток №1) та Схему тарифних розрядів посад керівних, наукових, науково-педагогічних, педагогічних працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників бюджетних установ, закладів та організацій (Додаток №2). На її основі, ухвалено Наказ МОН № 557, в якому затверджено схему тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ.

Тобто, базою розрахунку ставки (окладу) робітника першого розряду виступає розмір мінімальної заробітної плати та тарифна ставка робітника першого розряду встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у науковому висновку Інституту держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України щодо розміру посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та у постанові Верховного суду від 26 червня 2018 року по справі №826/26538/15.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» (час виникнення спірних правовідносин) розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становив 1378 грн., з 01 травня 2016 року - 1450 грн.

Отже, п.1 Постанови 288 про доповнення абзацу другого примітки 1 до додатка 1 до Постанови КМ України №1298 після цифр і слова "1113 гривень" словами і цифрами ", з 1 травня 2016 р. - 1185 гривень" є меншою законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати.

З огляду на викладене, норми оскаржуваної постанови суперечать вимогам ст.6 Закону України «Про оплату праці» та ст.96 Кодексу законів про працю України.

Стверджуючи про зворотне, скаржник у касаційній скарзі розмежовує поняття «тарифна ставка» та «розрахункова тарифна ставка», застосовуючи останній термін до суми 1185 гривень, та вказуючи, що у Постанові №288 посадовий оклад (тарифна ставка) працівника 1 тарифного розряду становить 1450 гривень, що відповідає розміру мінімальної заробітної плати.

Твердження скаржника про законність спірної постанови не заслуговують на увагу, оскільки зазначений відповідачем термін «розрахункова тарифна ставка» жодним нормативним актом не визначений, а в силу вимог Постанови №1298, базою для визначення посадових окладів (тарифних сіток) за розрядами Єдиної тарифної сітки є оклад (ставка) працівника 1 тарифного розряду.

Тобто, розмір посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, починаючи з 2-го тарифного розряду повинен бути розрахований саме з суми 1450 гривень, що Урядом зроблено не було. Згідно Постанови №288, посадові оклади (тарифні ставки) працівників, починаючи з 2-го тарифного розряду, з 1 вересня 2015 року відповідачем розраховані, виходячи з суми 1185 гривень, яка встановлена у п.1 даної постанови.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідачем в апеляційній скарзі не було висловлено зауважень та незгоди з визначенням дискреційних повноважень, їх застосування в контексті розглядуваного спору, та, відповідно, задоволення позову в частині зобов'язання Кабінету Міністрів України визначити умови розміру посадового окладу (тарифної ставки), з урахуванням вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці», ч.3 ст.96 Кодексу законів про працю України та встановити розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника першого тарифного розряду, який використовується для формування посадових окладів (тарифних ставок) працівників усіх тарифних розрядів «Єдиної тарифної сітки розрядів коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Додаток 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298) на рівні, що перевищує мінімальну заробітну плату, а суд не знайшов порушення норм права, то оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не переглядається.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.