Справа № 813/2411/18
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа №813/2411/18
23 липня 2018 року

зал судових засідань № 9

Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Лунь З.І.,

секретар судового засідання Магиревич Ю.Д.,

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тесленка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховною Ради України з прав людини (місцезнаходження: 01008, м.Київ, вул.Інститутська, 21/8), в якому просить суд:

-визнати дії відповідача у вигляді надання позивачу оскарженої відповіді в 2, 5, 6 та 7 абзацах протиправними, оскільки такі дії порушують права позивача встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян;

-зобов`язати відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою Л.Л.;

-зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про результати провадження.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 відкрито провадження в адміністративній справі № 813/2411/18 за позовом ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі Уповноважений, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує таким чином.

Позивачем на адресу відповідача 14.03.2018 було подано скаргу, на яку він отримав відповідь Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16.04.2018 №1/12-003199.18/ЗІ,313743.18/НД-110. Вважає дану відповідь протиправною, оскільки відповідачем визнано факт порушення керівником Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини прав позивача на своєчасний судовий розгляд, однак Уповноважена ОСОБА_2 не повідомила позивача про відкрите нею провадження щодо таких дій керівника Секретаріату, хоча зобов`язана була це зробити. Крім того, позивач не погоджується із мотивами, викладеними в абзацах 5 та 6 оскаржуваної відповіді з покликанням на ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» у абзаці 7 оскаржуваної відповіді, оскільки вважає, що якщо судове рішення набрало законної сили, а суд касаційної інстанції не зупинив його виконання, то для Уповноваженої є обов`язковою до виконання постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 (справа №813/1599/17), якою визнано протиправною відповідь тимчасового виконувача обов`язків військового комісара Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області підполковника ОСОБА_3 від 11.04.2017 № 673 на скаргу ОСОБА_1 від 04 квітня 2017 року та постанова Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 у справі № 813/518/18 (залишена без змін згідно з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017), якою визнано протиправною відповідь №0-1/04/15-2017 заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області А.М. Тарана від 31.01.2017 та зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області надати відповідь позивачу відповідно до Закону України Про звернення громадян.

Позивач вважає, що оскільки Уповноважена проігнорувала обов`язковість зазначених судових рішень, то вона порушила права позивача, встановлені ст.40 та ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідач вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими з тих підстав, що на скаргу позивача від 14.03.2018, яка за змістом є зверненням у розумінні Закону № 393, щодо направлення до суду протоколів про адміністративні правопорушення, учинені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , надано відповідь (абзаци 2,5,6,7 котрої оскаржуються у даній справі) заявнику ( ОСОБА_1 ) листом Уповноваженого від 16.04.2018 №1/12-003199.18/31,313743.18/НД-110 у визначений законодавством строк.

Відповідач також вважає, що не було підстав для відкриття провадження відповідно до п.1 ч.3 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», оскільки це не сприяло поновленню права позивача на своєчасний розгляд його звернень з огляду на те, що їх уже було розглянуто з наданням відповіді листом Секретаріату від 28.02.2018 № 2/12-0307559,308395.18/13-62, а також у зв`язку з тим, що посадову особу, відповідальну за розгляд звернень позивача, звільнено наказом Уповноваженого від 20.03.2018 № 132/К.

Крім того, відповідач зазначив, що ч.4 ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду. Оскільки Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області подав скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 в справі № 813/1599/17, за якою Верховний Суд ухвалою від 08.02.2018 відкрив касаційне провадження, а також те, що за скаргою позивача на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 й ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 у справі №813/518/17 Верховний Суд ухвалою від 11.01.2018 відкрив касаційне провадження, правових підстав для вжиття заходів реагування, зокрема складання протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на час звернення ОСОБА_1 до Уповноваженого не було.

Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив від 13.07.2018, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив відмовити у позові в повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 05.07.2018 №12-1905/18-110 та запереченні.

Позивачем 23.07.2018 через канцелярію суду о 10.35 год. подано клопотання про витребування доказів. В судовому засіданні позивач двічі підтримав лише п.4 цього клопотання, просив суд витребувати «копії ухвал про відкриття касаційних проваджень та рішень Конституційного суду України щодо ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» для підтвердження доводу відповідача у його відзиві про те, що якщо касаційне провадження відкрите, але суд касаційної інстанції не зупиняв рішень судів попередніх інстанцій, то відповідач все одно не повинен відкривати (повноваження) провадження, як це власне і випливає з відзиву відповідача на мою позовну заяву».

Щодо заявленого клопотання представник відповідача зазначив, що зазначених позивачем у клопотанні документів у нього нема, а Уповноважений керується виключно нормою ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

Судом відмовлено позивачеві у клопотанні у зв`язку із відсутністю у відповідача перелічених позивачем документів.

У судовому засіданні позивачем також заявлялося клопотання про повернення відповідачу відзиву на позовну заяву, оскільки у відзиві не зазначені вагомі підстави пропуску строку надання відзиву.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про повернення відповідачу відзиву на позовну заяву, оскільки такі дії суду не передбачено чинним Кодексом адміністративного судочинства України, а також з огляду на те, що питання про долучення відзиву до матеріалів справи вирішувалося у попередньому судовому засіданні. Крім того, суд зазначає, що позивачем надано відповідь на відзив, яка є в матеріалах справи і береться судом до уваги при розгляді даної справи. Суд також вважає, що для повного з`ясування обставин при прийнятті рішення у даній справі мають значення всі, передбачені законом (ч.2 ст.159 КАС), заяви по суті справи.

Суд також зазначає, що позивач залишив залу судових засідань, однак усно заявив клопотання про подальший розгляд справи за його відсутності.

Клопотання про розгляд справи за відсутності позивач суд задовольнив.

Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

14.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою,в якій йшлося про те, що його не влаштовувала відповідь Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, оскільки вона надана з порушенням строків та з порушенням вимог ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, у скарзі від 14.03.2018 йшлося про те, що з урахуванням мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 ОСОБА_5 вимагає визнати що згідно з ст.24 Закону України «Про звернення громадян» та ч.1 ст.255 КАС України (в редакції, чинній на день прийняття постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018) п. ОСОБА_6 теж повинна понести відповідальність за ч.7 ст.212-3 КУпАП, а Уповноважений зобов`язаний вчинити в цьому напрямку відповідні заходи.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини розглянув скаргу надав ОСОБА_1 та надав йому відповідь від 16.04.2018 №1/12-003199.18/ЗІ,313743.18/НД-110, в якій зазначив, зокрема, таке.

«Перевищена тривалість розгляду звернень зумовлена певними кадровими змінами в Секретаріаті, зокрема в Управлінні з питань дотримання права на звернення, та суттєвим збільшенням навантаження на працівників Секретаріату у зв`язку з надходженням великої кількості звернень». (абзац 2)

«Звертаю Вашу увагу на те, що Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області подав скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року в справі № 813/1599/17, за якою Верховний Суд ухвалою від 08 лютого 2018 року відкрив касаційне провадження». (абзац 5)

«Окрім цього, за Вашою скаргою на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року й ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року в справі №813/518/17, якими визнано протиправною відповідь заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області Тарана А.М. від 31 січня 2017 року № 0-1/04/15-2017, Верховний Суд ухвалою від 11 січня 2018 року відкрив касаційне провадження». (абзац 6)

«З огляду на те, що, згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду, правових підстав для вжиття заходів реагування, зокрема складання протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , наразі немає». (абзац 7).

ОСОБА_1 вважає дії відповідача у вигляді надання відповіді Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у зацитованих вище абзацах 2, 5, 6 та 7 протиправними, оскільки такі дії порушують права ОСОБА_1 , встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян, відтак просить зобов`язати відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою та зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про результати провадження.

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини відповідно до ст.101 Конституції України та ст.1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1, п.3 ч.1 ст. 3 цього ж Закону метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Згідно з ч.3 ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини:

1)відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2)роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення У повноваженому;

3)направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4)відмовляє в розгляді звернення.

Статтею 40 Конституції України встановлено право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» установлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Судом встановлено, що 21.03.2018 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом народного депутата України ОСОБА_7 від 19.03.2018 № 018.18.ch надійшла скарга позивача від 14.03.2018 щодо порушення строків розгляду його попередніх звернень і неправомірності окремих положень листа Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 28.02.2018 № 2/12-0307559,308395.18/13-62, а саме, що з урахуванням мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 ОСОБА_5 вимагає визнати що згідно з ст.24 Закону України «Про звернення громадян» та ч.1 ст.255 КАС України (в редакції, чинній на день прийняття постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018) п. ОСОБА_6 теж повинна понести відповідальність за ч.7 ст.212-3 КУпАП, а Уповноважений зобов`язаний вчинити в цьому напрямку відповідні заходи.

З матеріалів справи видно, що скаргу позивача від 14.03.2018, яка змістом є зверненням у розумінні Закону України «Про звернення громадян» щодо направлення до суду протоколів про адміністративні правопорушення, учинені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , розглянуто відповідачем і надано відповідь листом відповідача від 16.04.2018 №1/12-003199.18/ЗІ,313743.18/НД-110 з дотриманням строку, встановленого законом (ст..20 Закону України «Про звернення громадян»).

Як видно з абзацу 2 оскаржуваної відповіді відповідача від 16.04.2018, відповідач підтвердив той факт, що під час розгляду звернень позивача від 25.12.2017 і від 09.01.2018 було допущено порушення строку, установленого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Водночас, суд погоджується з аргументами відповідача, що підстав для відкриття провадження щодо Керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, відповідно до п.1 ч.3 статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», не було, оскільки це не сприяло б поновленню права позивача на своєчасний розгляд його звернень з огляду на те, що їх уже було розглянуто з наданням відповіді листом Секретаріату від 28.02.2018 № 2/12-0307559,308395.18/13-62, а також з огляду на те, що, як підтверджується матеріалами справи, посадову особу, відповідальну за розгляд звернень позивача, звільнено наказом Уповноваженого від 20.03.2018.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача у вигляді надання позивачу оскаржуваної відповіді в 5, 6 та 7 абзацах протиправними, оскільки такі дії порушують права позивача встановлені ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Частиною 4 ст. 17 цього ж Закону передбачено, що Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області подав скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 в справі № 813/1599/17, за якою Верховний Суд ухвалою від 08.02.2018 відкрив касаційне провадження, а також за скаргою позивача, ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 й ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 у справі №813/518/17 Верховний Суд ухвалою від 11.01.2018 відкрив касаційне провадження.

Застосовуючи норму ч.4 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», суд зазначає, що підставою для зупинення Уповноваженим розгляду звернень і вчинення відповідних дій, передбачених ст.17 цього ж Закону, є факт перебування на розгляді у суді будь-якої інстанції такого звернення, а не факт набрання рішенням суду, щодо такого звернення, законної сили.

З урахуванням того, що у суді касаційної інстанції перебувають на розгляді справи про спір щодо протиправності відповіді ОСОБА_4 та протиправності відповіді ОСОБА_3 суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для вжиття заходів реагування, зокрема, складання протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на час звернення ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Суд також додатково зазначає, що погоджується з такими аргументами відповідача щодо відсутності правових підстав для складання протоколів як те, що вжиття будь-яких заходів із питань, які є предметом судового розгляду, призведе до конкуруючої компетенції та можливих спорів, що складання протоколів, відповідно до статті 255 КУпАП, є правом уповноважених посадових осіб Секретаріату, а не їх обов`язком, що зміни, унесені до статті 254 КУпАП, Законом України від 27.02.2018 № 2293-VIII, якими передбачено складення протоколу про адміністративне правопорушення не пізніше двадцяти чотирьох годин із моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, унеможливлюють оформлення відповідних матеріалів про адміністративне правопорушення й скерування їх до суду щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як виявлених осіб, що вчинили правопорушення.

Таким чином, при розгляді скарги ОСОБА_1 від 14.03.2018 відповідачем дотримано вимог абз.1,4,5,6 ч.1 ст.19 та ч.2 ст.19 Закону України «Про звернення громадян».

Ураховуючи викладене, судом не встановлено порушення відповідачем права ОСОБА_1 , передбаченого ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян, при наданні позивачу оскарженої відповіді від 16.04.2018 року в 2, 5, 6 та 7 абзацах.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача відкрити провадження за порушення прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України Про звернення громадян, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денисовою Л.Л., то суд зазначає, що така не підлягає задоволенню, оскільки законодавством України не передбачено обов`язку Уповноваженого з власної ініціативи відкривати провадження щодо самого себе.

Крім того, відповідно до ст.20 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» на Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при здійсненні ним своєї діяльності поширюються гарантії, які унеможливлюють, поза спеціальними процедурами, застосування щодо нього будь-яких заходів впливу.

Позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача письмово повідомити його про результати провадження є похідною від попередньої вимоги, у задоволенні якої суд відмовив, з огляду на що вона також задоволенню не підлягає.

Необхідно також зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12. 1994, серія A, N 303-A, п.29).

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову .

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :
відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 26.07.2018

Суддя Лунь З.І.