Справа № 826/9110/18
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 липня 2018 року № 826/9110/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) до Пенсійного фонду України (далі також - ПФУ, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач-2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року;

- зобов'язати відповідачів нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова відповідачів у нарахуванні та виплати пенсій у вказаний період не ґрунтується на нормах чинного пенсійного законодавства та порушує його права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2018 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись одноособово суддею Вовком П.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, ухвалою суду від 18 червня 2018 року, зокрема, запропоновано відповідачам у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення їм даної ухвали надати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

У встановлений судом строк відповідачами надано відзиви на позовну заяву, в яких вони просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у таких відзивах.

12 липня 2018 року та 24 липня 2018 року від позивача надійшли відповіді на відзиви ПФУ та ГУ ПФУ в м. Києві, зі змісту яких вбачається, що позивач наполягає на заявлених позовних вимогах та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 до 14 вересня 2016 року перебував на обліку в Олександрійському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, яке здійснювало нарахування та виплату йому пенсії.

Відділом управління Державної митної служби України в Кіровоградській області було дозволено виїзд ОСОБА_1 на постійне місце проживання до Канади (справа № 3715 від 28 квітня 2016 року).

ОСОБА_1, з паспортом громадянина України для виїзду за кордон, 14 вересня 2016 року виїхав до Канади, де проживав до 31 жовтня 2017 року.

Після повернення в Україну, позивач звернувся до Головного управління ДМС у місті Києві та 29 листопада 2017 року отримав паспорт громадянина України № НОМЕР_2.

Згідно довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 29 грудня 2017 року № 8132, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29 грудня 2017 року по теперішній час.

09 березня 2018 року позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, правонаступником якого є ГУ ПФУ в м. Києві із заявою, в якій просив поновити йому виплату пенсії.

ГУ ПФУ в м. Києві листом від 10 квітня 2018 року вих. № 1017/08 повідомило позивача про поновлення виплати йому пенсії з 29 листопада 2017 року.

Крім того, зазначеним листом відповідач-1 повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії з лютого 2017 року, оскільки відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішення територіального органу Пенсійного фонду України припиняється, зокрема, на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договорам України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

ПФУ листом від 07 травня 2018 року № 9561/к-11 також повідомило позивача про відсутність підстав для виплати йому пенсії за період з лютого по листопад 2017 року, посилаючись на положення ч. 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Незгода позивача з відмовою пенсійних органів виплатити йому пенсію за вказаний вище період, зумовила його звернення до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно п. 2 ч. 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Закон), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Положеннями статті 51 Закону визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У той же час, Рішенням від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Верховний Суд України в своїй постанові від 19 травня 2015 року № 21-168а15 зазначив, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Матеріалами справи встановлено, що Олександрійським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області було виплачено позивачу пенсію за шість місяців наперед, тобто до 01 лютого 2017 року, а ГУ ПФУ в м. Києві поновлено виплату пенсії з 29 листопада 2017 року. Тобто за період з лютого по листопад 2017 року, коли ОСОБА_1 перебував у Канаді виплата пенсії йому не здійснювалась.

Відповідач-2 у своєму відзиві, зокрема, зазначив про відсутність підстав для поновлення виплати позивачу пенсії до листопада 2017 року, оскільки останній не мав до того часу реєстрації в Дарницькому районі міста Києва та в нього був відсутній паспорт громадянина України.

Суд не погоджується з такими твердженнями суб'єкта владних повноважень, з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29 грудня 2017 року по теперішній час.

Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 29 березня 2017 року утворено ГУ ПФУ в м. Києві, яке реорганізоване шляхом злиття Правобережного, Лівобережного та Центрального об'єднаних управлінь Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Правонаступником Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є ГУ ПФУ в м. Києві.

Згідно п. 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Згідно з ч. 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 жовтня 2015 року по справі № 608/1189/14-а прийшов до аналогічних висновків та зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Враховуючи зміну місця реєстрації позивача, органом, що призначає пенсію та здійснює її виплату, в даному випадку, виступає ГУ ПФУ в м. Києві, а відтак саме до нього повинні бути звернуті позовні вимоги ОСОБА_1.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм та обставин справи, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність з боку ГУ ПФУ в м. Києві щодо не виплати ОСОБА_1 пенсії за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року.

З огляду на встановлену судом протиправну бездіяльність відповідача-2, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога позивача щодо зобов'язання такого суб'єкта владних повноважень нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вказаний період.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 (далі також - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 7 вказаного Положення, Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Положеннями пп. 4 п. 6 Положення № 280 визначено, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо: забезпечення додержання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, вимог актів законодавства про пенсійне забезпечення; забезпечення надходжень від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень відповідно до законодавства; внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб та їх використання; здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством; стягнення у передбаченому законодавством порядку своєчасно не нарахованих та/або не сплачених сум страхових внесків та інших платежів; застосування фінансових санкцій, передбачених законом; призначення (перерахунку) і виплати пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України, ведення статистичної та бухгалтерської звітності; надання страхувальникам та застрахованим особам інформації, визначеної законодавством.

Таким чином, враховуючи правові норми, що визначають повноваження Пенсійного фонду України, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ПФУ, яка полягає у відмові виплатити позивачу пенсію за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року та зобов'язання відповідача-1 нарахувати та виплатити йому пенсію за вказаний період є безпідставними, оскільки функція з призначення (перерахунку) та виплати пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій покладена не на ПФУ, а на його територіальні органи.

Відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 704, 80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (02140, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Пенсійного фонду України (01014, місто Київ, вулиця Бастіонна, 9; , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16; ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з лютого 2017 року по листопад 2017 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судові витрати у розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк