Справа № 675/1784/18
Суддя: Пашкевич Р. В.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 675/1784/18
Провадження № 2-а/675/126/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2018 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області у складі: головуючого - судді Пашкевича Р.В., за участі: секретаря судового засідання - Гедзенюк В.В., представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача - Іванова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав Хмельницької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до поліцейського Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Іванова Олександра Сергійовича про скасування постанови про накладення стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, вказуючи, що постановою серії НК № 087454 від 14.06.2018 його було притягнуто до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено штраф в розмірі 255 грн. за те, що він 14 червня 2018 року біля 05 год. 50 хв. керуючи автомобілем SKODA OCTAVIA TOUR, номерний знак НОМЕР_1, в м. Ізяслав по вул. Онищука, 9, не виконав вимогу дорожнього знаку «В'їзд заборонено» та продовжив рух далі на автостанцію.

Вважає дану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню на підставі наступного. Вказує, що його автомобіль в дійсності перебував на території автовокзалу, але даний заїзд він здійснив з іншої сторони в'їзду на автовокзал де дорожнього знаку «В'їзд заборонено» не має. Також, вважає, що працівником поліції було порушено його права, визначені ст. 268 КУпАП, оскільки останній жодним чином не дав змогу йому забезпечити дане право (захист, зазначення свідків). Крім того, складання адміністративного матеріалу на місці вчинення правопорушення вважає не законним, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, яким визначено, що розгляду адміністративного правопорушення за вказаною статтею повинен відбуватися по місцю знаходження відповідного органу, який здійснює його розгляд.

Представники позивача ОСОБА_1, та ОСОБА_2, в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач поліцейський Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Іванов О.С. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, та пояснив, що 14.06.2018 на території автовокзалу ним було виявлено автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR, в якому знаходився водій ОСОБА_5 Внаслідок чого для даного водія, ним було роз'яснено, що він порушив вимогу дорожнього знаку «В'їзд заборонено» та відповідно винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. Вказану постанову водій не захотів брати та підписувати. Також зазначив, що очевидцем, як вказаний автомобіль заїжджав на територію автовокзалу він не являвся. Під час складання адміністративного матеріалу камера не працювала.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2018 постановою поліцейського Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Івановим О.С. серії НК № 087454, ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., за те, що він 14.06.2018 близько 05 год. 50 хв. в м. Ізяслав по вул. Онищука, 9, керував транспортним засобом SKODA OCTAVIA TOUR, номерний знак НОМЕР_1, не виконав вимогу дорожнього знаку «В'їзд заборонено» та продовжив рух далі на автостанцію.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР).

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Що стосується посилань позивача, стосовно порушення розгляду адміністративного правопорушення всупереч вимогам рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, слід вказати наступне.

Згідно пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (в редакції на момент виникнення спірних відносин) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя і п'ята статті 122, статті 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.1 р. III Інструкції № 1395).

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.2 р. III Інструкції №1395), що відповідає положенням ст.276 КУпАП, за правилами частини 1 якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції № 1395 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначив, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення "за місцем його вчинення", яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення за порушення Правил дорожнього руху, зокрема передбачених ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на місці вчинення таких правопорушень.

З наведеного вбачається, що оскаржувана постанова складена інспектором на місці вчинення адміністративного правопорушення є правомірно.

Разом з тим, статтею 251 КУпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем в порушення вимог ст. 72 КАС України не надано жодних письмових доказів у підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови та факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Слід вказати, що сторонами при розгляді справи були подані фотосвітли в'їзду на автовокзал, відповідно до яких вбачається два заїзда на територію вокзалу, на одному в'їзді знаходиться дорожній знак «В'їзд заборонено», на іншому в'їзді - «Рух заборонено». Однак, відповідач особисто не бачив з якого в'їзду заїхав позивач, а лише припускає по розташуванню автомобіля, що останній проїхав під дорожній знак «В'їзд заборонено».

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що обставини викладені у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності не підтверджені жодним доказом, визначеним ст. 251 КУпАП України та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу на те, що для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов'язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог ст. ст. 72, 77 КАС України не виконано обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що в свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 70-72, 77, 128, 159-163, 167, 171, 286 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського Ізяславського відділення поліції Славутського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Іванова Олександра Сергійовича серії НК № 087454 від 14 червня 2018 року про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді накладення штрафу в сумі 255 (двісті п'ятдесят п'ять) грн., та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Р. В. Пашкевич