Справа № 826/14820/17
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 липня 2018 року № 826/14820/17

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Аверкової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі також - ФОП ОСОБА_1, позивач) до Головного управління ДФС у Харківській області (далі також - ГУ ДФС у Харківській області, відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем:

- податкове повідомлення-рішення № з податку на доходи фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності від 06 березня 2017 року;

- податкове повідомлення-рішення № про нарахування штрафу від 06 березня 2017 року;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06 березня 2017 року;

- рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 06 березня 2017 року;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ № Ф- від 06 березня 2017 року;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок від 06 березня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту перевірки, на підставі яких було прийнято оскаржувані рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, і тому позивач вважає спірні рішення такими, що підлягають скасуванню.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

ГУ ДФС у Харківській області надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні заявлених ФОП ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки оскаржувані рішення прийнято контролюючим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та у відзиві.

Відповідачем було подано клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, за наявними в матеріалах справи документами.

Згідно з ч. 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи наведене, судом було вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення документальної планової виїзної перевірки діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_6, з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, відповідачем складено акт від 10 січня 2017 року № 7/1304/НОМЕР_6 (далі також - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог:

- пп. 16.1.12 п. 16.1 статті 16, п. 44.3, п. 44.5 статті 44 Податкового кодексу України (далі також - ПК України) - ненадання до перевірки первинних облікових документів, пов'язаних з його господарською діяльністю, що підтверджують суми задекларованих позивачем у додатку 5 до декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік витрат з придбання товарно-матеріальних цінностей та інших витрат на загальну суму 839 688, 00 грн.;

- п. 1 ч. 1 статті 7, ч. 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем занижено єдиний внесок, що належить до сплати, на загальну суму 61 209, 07 грн., у тому числі по періодах: 2013 рік - на 61 209, 07 грн.;

- абз. 1 та 3 ч. 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - суб'єктом господарювання, в порушення термінів сплати, допущено несвоєчасне перерахування нарахованого єдиного соціального внеску у загальній сумі 13 547, 98 грн. протягом 2014-2015 років;

- пп. «а», «в» п. 176.1 статті 176, п. 177.2, п. 177.4 статті 177 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на доходи фізичних осіб, що належить до сплати, на загальну суму 160 604, 56 грн., у тому числі по періодах: 2013 рік - 160 604, 56 грн. та занижено загальний чистий оподаткований дохід за 2013 рік на суму 954 008, 00 грн., у зв'язку з завищенням витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей та інших витрат, які не підтверджені первинними обліковими документами на суму 839 688, 00 грн. та перекручення витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату на суму 114 320, 00 грн.

На підставі наведених висновків акту перевірки, ГУ ДФС у Харківській області прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 06 березня 2017 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб-спд на загальну суму 200 755, 70 грн., з яких за основним платежем - 160 604, 56 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 40 151, 14 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 06 березня 2017 року № , яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510, 00 грн. за платежем адміністративний штраф та інші санкції;

- рішення від 06 березня 2017 року № про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 12 241, 81 грн.;

- рішення від 06 березня 2017 року № про застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску у розмірі 3 694, 22 грн. (штраф - 889, 11 грн., пеня - 2 805, 11 грн.);

- рішення від 06 березня 2017 року № про застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску у розмірі 2 164, 36 грн. (штраф - 931, 35 грн., пеня - 1 233, 04 грн.);

- рішення від 06 березня 2017 року № про застосування до позивача штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок у розмірі 255, 00 грн.;

- вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) від 06 березня 2017 року № Ф- на суму 61 209, 07 грн.

Не погоджуючись із прийнятими відповідачем рішеннями ФОП ОСОБА_1 звернувся із скаргою вих. № 2 року від 05 вересня 2017 року до Державної фіскальної служби України (далі також - ДФС України).

На наслідками розгляду зазначеної скарги ДФС України прийняті рішення від 05 жовтня 2017 року № 13111/с/99-99-11-02-01-14 та № 13102/л/99-99-11-02-02-25 відповідно до яких скарги залишено без розгляду, у зв'язку із порушенням строків адміністративного оскарження рішень контролюючого органу.

Незгода із прийнятими ГУ ДФС у Харківській області рішеннями обумовила позивача на звернення до суду із даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до 26 листопада 2014 року перебував на обліку в Костянтинівській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області (Єнакіївська ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області).

На момент проведення перевірки позивач перебував на обліку в Ізюмській ОДПІ ГУ ДФС в Харківській області за місцем обліку: 64301, Харківська область, місто Ізюм, вулиця Островського, будинок 3).

Як вбачається з акту перевірки та не спростовано позивачем, за результатами перевірки правильності визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 було встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 954 008, 00 грн.

Завищення витрат на вказану суму виникло за статтями:

- «придбання товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у господарській діяльності» - на суму 18, 00 грн.;

- «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» - на суму 199 470, 00 грн. у тому пов'язаних з виконанням будівельно-монтажних робіт - на суму 182 665, 00 грн. та пов'язаних з наданням в оренду нерухомого майна - на суму 16 805, 00 грн.;

- «оплата праці та нарахування на заробітну плату» - на суму 114 320, 00 грн.

При цьому, завищення витрат за статтями «придбання товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у господарській діяльності» та «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих слуг» на загальну суму 839 688, 00 грн. виникло у зв'язку з ненаданням ФОП ОСОБА_1 до перевірки первинних облікових документів, які підтверджують зв'язок понесених витрат із здійсненою господарською діяльністю та на підставі яких ним були сформовані ці витрати, що є фактом не зберігання таких облікових документів, чим порушено п. 44.3 статті 44 ПК України.

Завищення витрат за статтею «оплата праці та нарахування на заробітну плату» на загальну суму 114 320, 00 грн. виникло у зв'язку з перекрученням даних по фактично понесених витратах на оплату праці та нарахування єдиного соціального внеску у розмірі 38, 52 % та 33, 2 % на заробітну плату.

В 2013 році фактично виплачено працівникам нарахованої заробітної плати у сумі 215 716, 00 грн. та проведено нарахувань на заробітну плату у сумі 85 151, 00 грн. з округленням до цілих.

Суд погоджується із вказаними висновками податкового органу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 статті 19 Господарського кодексу України, усі суб'єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов'язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Згідно пп. «а» та «в» п. 176.1 статті 176 ПК України, платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку; подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов'язковим.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 статті 177 ПК України).

Положеннями п. 177.4 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності (п. 44.2 статті 44 ПК України).

Згідно п. 44.3 статті 44 ПК України, платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У разі ліквідації платника податків документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів, що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Відповідно до п. 44.5 статті 44 ПК України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки (п.85.2 статті 85 ПК України).

Як було встановлено під час розгляду справи та не спростовано позивачем, ФОП ОСОБА_1 покинув територію проведення антитерористичної операції та з 26 листопада 2014 року став на облік в Ізюмській ОДПІ ГУ ДФС в Харківській області.

При цьому, з листа б/н від 30 грудня 2016 року, адресованого начальнику Ізюмській ОДПІ ГУ ДФС в Харківській області встановлено, що документи фінансово-господарської діяльності за 2013 рік залишились в місті Єнакієве Донецької області.

ФОП ОСОБА_1 у своєму позові зазначив про зміну свого місця проживання на місто Ізюм Харківської області, яке відбулось 27 жовтня 2014 року.

Водночас, з моменту виїзду з території проведення антитерористичної операції до періоду проведення перевірки (більш ніж 2 роки), платник податків письмово не повідомив податковий орган за місцем обліку про відсутність в нього документів визначених п. 44.1 статті 44 ПК України та не вжив жодних передбачених чинним законодавством заходів щодо їх відновлення.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень податкового органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04 березня 2013 року у справі № К/9991/2038/11, від 11 лютого 2013 року у справі № К/9991/66857/11 та від 10 грудня 2012 року у справі № К/9991/26224/12.

В даному випадку суд зазначає, що надання в останній день перевірки з боку платника податків повідомлення про відсутність документів, підтверджуючих здійснення ним в 2013 року господарської діяльності, через те, що він залишив їх по місцю останньої реєстрації, а саме території проведення антитерористичної операції не було підставою для перенесення такої перевірки, з огляду на відсутність наміру їх відновлення та невідповідність п. 44.5 статті 44 ПК України.

21 грудня 2017 року представником позивача надано суду деякі первинні документи, що підтверджують витрати ФОП ОСОБА_1 за господарську діяльність протягом 2013 року, із зазначенням про їх вивезення із зони проведення антитерористичної операції.

Суд наголошує на тому, що такі документи не були надані контролюючому органу для їх повного та всебічного дослідження, що в свою чергу стало підставою для прийняття оскаржуваних рішень.

Відтак, надання таких документів під час розгляду справи жодним чином не спростовують доводи відповідача, про їх відсутність в ході проведення перевірки, що суперечить нормам податкового законодавства.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає про те, що складаючи акт перевірки та приймаючі на підставі висновків такого акту оскаржувані рішення суб'єктом владних повноважень не були враховані норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII.

Так, вказаним Законом, внесено зміни до ПК України, зокрема підрозділ 10 доповнено пунктом 38.11 наступного змісту:

«Тимчасово, до завершення проведення антитерористичної операції, до платників податків, які провадили господарську діяльність на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і не можуть пред'явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, як виняток із положень пункту 44.3 та пункту 44.5 статті 44 цього Кодексу застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Підстави неможливості пред'явлення первинних документів:

первинні документи втрачені (знищені чи зіпсовані у зв'язку із проведенням антитерористичної операції);

первинні документи знаходяться в районі населених пунктів, на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, які неможливо вивезти або вивезення яких з даної території пов'язане із ризиком для життя та здоров'я платника податків, або неможливе у зв'язку з іншими адміністративними перешкодами, встановленими органами влади.

У разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів платник податків за місцем свого обліку подає до контролюючого органу повідомлення у довільній формі, підписане керівником підприємства та головним бухгалтером, в якому вказуються: обставини, які призвели до втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, календарні періоди (день/місяць/рік), а також загальний перелік первинних документів (у разі можливості, із зазначенням реквізитів).

Дані та показники податкової звітності за періоди, які вказані у повідомленні, не можуть бути піддані сумніву лише на підставі відсутності первинних документів. Подане повідомлення є також підставою для збереження витрат (включаючи витрати у зв'язку з придбанням цінних паперів / корпоративних прав) та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток (включаючи від'ємний фінансовий результат за операціями з цінними паперами / корпоративними правами), та/або податкового кредиту з податку на додану вартість, та/або суми від'ємного значення податку на додану вартість минулих податкових (звітних) років, періодів без наявності договірних, розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Після подання до контролюючого органу повідомлення про неможливість вивезення первинних документів до завершення антитерористичної операції запроваджується мораторій на проведення будь-яких перевірок стосовно зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів.

Якщо після подання повідомлення про неможливість вивезення первинних документів платнику податків стане відомо про втрату цих документів, такий платник податків зобов'язаний подати до контролюючого органу нове повідомлення із зазначенням обставин такої втрати.

Платники податків, які подали повідомлення про втрату первинних документів відповідно до цього пункту, не можуть бути перевірені контролюючим органом стосовно зазначених у повідомленні періодів, у тому числі після завершення антитерористичної операції.

Втрата документів, що не пов'язана з проведенням антитерористичної операції, не надає право платнику податків застосовувати положення цього пункту.

Зазначені в цьому пункті положення застосовуються до платників податків, які станом на 1 грудня 2016 року здійснили зміну своєї податкової адреси з тимчасово окупованої території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, на іншу територію України.

Платник податків не може застосовувати положення цього пункту стосовно календарних періодів після перереєстрації підприємства на іншій території України.

Обов'язок доведення відсутності підстав для застосування положень цього пункту покладається на контролюючий орган. Платник податків, який безпідставно застосував положення цього пункту, вважається таким, що ухиляється від сплати податків та несе відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

У разі відмови контролюючого органу у застосуванні положень цього пункту контролюючий орган зобов'язаний видати вмотивоване рішення у строк не пізніше одного місяця з дати отримання повідомлення від платника податків, в якому зазначаються підстави та докази такої відмови.

Рішення контролюючого органу може бути оскаржене в адміністративному чи судовому порядку. До винесення остаточного рішення по справі контролюючий орган не може піддати сумніву показники податкової звітності, а також ініціювати проведення будь-якої перевірки платника податків щодо періодів, які зазначені у повідомленні.

У податкових періодах, зазначених у повідомленні, не може бути переглянуто у бік збільшення суми податкових зобов'язань з податків і зборів, задекларовані у податкових деклараціях за вказані податкові (звітні) періоди, у бік збільшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, задекларовані у податкових деклараціях / розрахунках за вказані податкові звітні періоди, у бік збільшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, заявленої у податкових деклараціях за вказані звітні періоди.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Відповідно до п. 82.1 статті 82 ПК України, тривалість перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Згідно п. 86.3 статті 86 ПК України, акт (довідка) документальної виїзної перевірки, що визначено статтями 77 і 78 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п'яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).

Як вбачається з акту перевірки, вона була проведена у період з 12 грудня 2016 року по 23 грудня 2016 року та термін проведення передвіки продовжувався з 26 грудня 2016 року 30 грудня 2016 року на підставі відповідного наказу начальника Ізюмською ОДПІ ГУ ДФС в Харківській області.

Оскільки на момент проведення перевірки не діяли норми Закону від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII (набрав чинності з 01 січня 2017 року), у контролюючого органу були відсутні підстави для його врахування.

При цьому, норми ПК України розрізняють строк проведення перевірки та строк складання (виготовлення) акту (довідки) такої перевірки. Відповідно збір інформації та його аналіз здійснюється в межах строку проведення перевірки.

У той час, як складання акту (довідки) є формальною обставиною, під час якої фіксуються обставини, встановлені за час проведення перевірки.

Відповідно обставини, які мали місце після фактичного завершення проведення перевірки та до складання акта не можуть бути взяті до уваги.

Окремо суд звертає увагу, що наявне в матеріалах справи повідомлення б/н від 30 грудня 2016 року (зареєстроване в податковому органі також 30 грудня 2016 року) не відповідає вимогам п. 38.11 підрозділу 10 ПК України, оскільки не містить в собі обставини, неможливості вивезення первинних документів, а також загальний перелік первинних документів (у разі можливості, із зазначенням реквізитів), що додатково свідчить про обґрунтованість висновків акту перевірки.

Відтак, задекларовані ФОП ОСОБА_1 витрати в сумі 839 688, 00 грн. з придбання товарно-матеріальних цінностей та понесених інших витрат, по яких не доведено їх фактичне використання у господарській діяльності та в сумі 114 320, 00 грн. по оплаті праці та нарахування на заробітну плату, не можуть бути відображені в податковому обліку в якості витрат.

Заниження ФОП ОСОБА_1 за 2013 рік чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 954 008, 00 грн. призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у розмірі 160 604, 56 грн.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що винесені 06 березня 2017 року податкові повідомлення-рішення № , № ґрунтуються на нормах податкового законодавства та скасуванню не підлягають.

Крім того, як було встановлено в ході перевірки, у зв'язку із заниженням позивачем за 2013 рік чистого оподатковуваного доходу у розмірі 954 008, 00 грн. призвело до заниження ним бази нарахування єдиного соціального внеску також на суму 954 008, 00 грн., чим порушено п. 2 ч. 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Водночас, у зв'язку із заниженням ФОП ОСОБА_1 бази нарахування єдиного внеску (з урахуванням межи максимальної величини бази нарахування) на суму 176 395, 00 грн. встановлено заниження сум єдиного внеску, що підлягає нарахування за результатами перевірки у розмірі 61 209, 07 грн.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі також - Закон).

Так, згідно абз. 2 п. 1 ч. 1 статі 4 Закону, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 6 Закону, платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 статті 7 Закону).

Положеннями абз. 3 ч. 8 статті 9 Закону визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

За приписами ч. 10 статті 9 Закону, днем сплати єдиного внеску вважається:

1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів;

2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;

3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно ч. 11 статті 9 Закону, у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч. 10 статті 25 Закону).

Відповідно до п. 2 та 5 ч. 11 статті 25 Закону, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

- за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

- за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (ч. 13 статті 25 Закону).

Згідно даних інтегрованих карток платника податків ФОП ОСОБА_1 (за кодом платежу 71010000, 71040000 - єдиний внесок) протягом 2014-2015 років встановлено, що станом на 01 січня 2015 року існувала недоїмка у розмірі 8 891, 24 грн., яку було сплачено 01 липня 2015 року та станом на 01 березня 2015 року існувала недоїмка у сумі 4 656, 74 грн., яку було сплачено 01 грудня 2015 року.

Враховуючи те, що ФОП ОСОБА_1, як платник єдиного податку, який обрав спрощену систему оподаткування, зобов'язаний сплачувати вказані зобов'язання за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок вбачається порушення ним вимог ч. 8 статті 9 Закону.

Під час вирішення даної справи, судом було враховано, що з метою забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII.

Відповідно до статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено внесення змін до деяких законів України, у тому числі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 9-3 та 9-4 такого змісту:

Тимчасово на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", зупиняється застосування до платників єдиного внеску із місцезнаходженням (місцем проживання) на тимчасово окупованій території України норм статей 25 і 26 цього Закону.

Податкова інформація про суми недоїмки платників єдиного внеску, визначених абзацом першим цього пункту, зберігається та опрацьовується в інформаційних базах контролюючих органів в окремому (позабалансовому) порядку.

Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

У той же час, ФОП ОСОБА_1 не підпадає під дію вказаної правової норми, в частині звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених ч.2 статті 6 Закону, з огляду на відсутність факту подання платником податків відповідної заяви до податкового органу та порушення ним статей 7, 9 Закону.

Виходячи з наведеного у сукупності, суд приходить висновку, що прийняті на підставі висновків акту перевірки рішення про застосування до позивача штрафних санкцій від 06 березня 2017 року № , № , № , № ґрунтуються на нормах податкового законодавства та скасуванню не підлягають.

Більш того, беручи до уваги встановлену судом правомірність прийнятих контролюючим органом рішень про визначення позивачу сум грошових зобов'язань, вимога про сплату боргу (недоїмки) також не підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані рішення є такими, що прийнятті у відповідності до норм чинного законодавства, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають розподілу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки) - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова