Справа № 815/2404/18
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Одеса Справа № 815/2404/18

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участю: секретаря Ягенської К.О., представників: позивача ОСОБА_1, відповідача Батракова Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання відпустки для догляду за дитиною та зобов'язання надати відпустку для догляду за дитиною,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо ненадання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку та зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надати позивачу відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з дня прийняття рішення судом до 03.07.2020 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2018р. позивач, в зв'язку з тим, що його дружина - ОСОБА_5 вийшла на роботу і з 25.01.2018р. працює на посаді агронома в сільськогосподарському підприємстві в режимі ненормованого робочого дня, що унеможливлює здійснення належного догляду за їхні немовлям - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою (вх. № 141 від 16.03.2018р.) з проханням надати відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 19.03.2018 року. До заяви було додано копію свідоцтва про народження НОМЕР_1 і оригінал довідки з місця роботи дружини від 15.03.2018р..21.03.2018р. позивач отримав відмову відповідача з мотивуванням, що надана заява не відповідає вимогам законодавства без посилання на конкретні норми. 03.04.2018р. позивач повторно звернувся до відповідача додавши до заяви: свідоцтво про народження сина, нову довідку від підприємства де працює дружина і довідку з Управління соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса. 22.03.2018р. позивач звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області зі скаргою на яку 03.05.2018р. була дана відповідь, що за захистом його прав потрібно звертатися до суду. 16.04.2018р. позивач отримав повторну відмову відповідача з мотивуванням, що надана заява не відповідає вимогам законодавства без посилання на конкретні норми. 16.04.2018р. позивач звернувся зі скаргою про бездіяльність на дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області до вищестоящої організації - Державної служби України питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка розглянувши його скаргу листом від 04.05.2018р. вих. № 601-032-10/3-70-18 зобов'язала Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надати позивачу відпустку. 10.05.2018р. позивач втретє звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про відпустку, але 16.05.2018р. він дізнався від начальника відділу управління персоналом -ОСОБА_7, що вимогу вищестоящої організації проігнорована і йому відпустка не надається, про що окремо повідомлять письмово. Як вбачається з наданої позивачу Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області відповіді від 10.04.2018р. відповідь готували начальник відділу управління персоналом - ОСОБА_7, начальник Управління організаційно-господарського забезпечення - ОСОБА_8 і особа яка не працює в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області - ОСОБА_9 з чого можна зробити висновок, що наявний у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області юридичний відділ у повному складі проти не надання позивачу відпустки. Згідно ст. 179 КЗпП України і ст. 18 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996 за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Така відпустка також може бути використана батьком дитини, який фактично доглядає за дитиною. Для отримання відпустки позивачем у відповідності до вищезазначених норм були надані і довідки з місця роботи його дружини - матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну відпустки і довідка з Управління соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса про те що допомоги по догляду за дитиною моя дружина не отримує, так як її з 01.07.2014р. не існує. Проте відпустка йому надана не була, а тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник відповідача позов не визнав та надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що ОСОБА_10 займає в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Оде ській області посаду державної служби. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, прохо дженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо ін ше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Питання надання державним службовцям відпусток регулюються ст. ст. 57-60 ЗУ «Про державну службу». Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЗУ «Про державну службу» додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збере ження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону. З урахуванням положень ч. З ст. 5 ЗУ «Про державну службу» вирішення пи тання щодо надання державному службовцю додаткової відпустки необхідно здій снювати відповідно до норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки». Проаналізувавши подані ОСОБА_10 заяви від 16.03.2018 р., 03.04.2018 р. та 10.05.23018 р. та додані до них документи Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області встановило, що вони не відповідають вимогам наведених вище нормативно-правових актів. Ухвалою суду від 22.05.2018 року суд відкрив провадження у справі.

Дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 16.03.2018р. позивач, в зв'язку з тим, що його дружина - ОСОБА_5 вийшла на роботу і з 25.01.2018р. працює на посаді агронома в сільськогосподарському підприємстві в режимі ненормованого робочого дня, що унеможливлює здійснення належного догляду за їхні немовлям - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою (вх. № 141 від 16.03.2018р.) з проханням надати відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 19.03.2018 року.

До заяви було додано копію свідоцтва про народження НОМЕР_1 і оригінал довідки з місця роботи дружини від 15.03.2018р.

21.03.2018р. позивач отримав відмову відповідача з мотивуванням, що надана заява не відповідає вимогам законодавства.

03.04.2018р. позивач повторно звернувся до відповідача додавши до заяви: свідоцтво про народження сина, нову довідку від підприємства де працює дружина і довідку з Управління соціального захисту населення у Суворовському районі м. Одеса.

22.03.2018р. позивач звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області зі скаргою на яку 03.05.2018р. була дана відповідь, що за захистом його прав слід звертатися до суду.

16.04.2018р. позивач отримав повторну відмову відповідача з мотивуванням що надана заява не відповідає вимогам законодавства без посилання на конкретні норми.

16.04.2018р. позивач звернувся зі скаргою про бездіяльність на дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області до вищестоящої організації - Державної служби України питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка розглянувши його скаргу листом від 04.05.2018р. вих. № 601-032-10/3-70-18 зобов'язала Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надати позивачу відпустку.

10.05.2018р. позивач втретє звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про відпустку, але 16.05.2018р. він дізнався від начальника відділу управління персоналом - ОСОБА_7, що вимогу вищестоящої організації проігнорована і йому відпустка не надається, про що окремо повідомлять письмово.

23.06.2018 року за результатами дисциплінарного провадження ОСОБА_3 був звільнений зі служби в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області на підставі ч.ч. 1, 5 ст. 66 Закону України «Про державну службу» за порушення присяги державного службовця.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, прохо дженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо ін ше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Питання надання державним службовцям відпусток регулюються ст. ст. 57-60 ЗУ «Про державну службу».

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЗУ «Про державну службу» додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збере ження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про державну службу» вирішення пи тання щодо надання державному службовцю додаткової відпустки необхідно здій снювати відповідно до норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».

Проаналізувавши подані ОСОБА_10 заяви від 16.03.2018 р., 03.04.2018 р.

та 10.05.23018 р. та додані до них документи суд доходить висновку, що Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області вірно встановило, що вони не відповідають вимогам наведених вище нормативно-правових актів, з огляду на наступне.

Згідно ст. 74 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Із нормами ст. 74 КЗпП України кореспондуються норми ст. 2 Закону Украї ни «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504 (далі - Закон №504), відповідно до яких право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємства ми, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Таким чином, відповідно до наведених норм відпустка є спеціальною фор мою часу відпочинку, який надається працівникові його роботодавцем, та на час надання якої за таким працівником роботодавець зберігає робоче місце.

Нормами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпуст ки» встановлюються види відпусток, що мають право отримувати працюючі особи, коло осіб, які мають право на відпустки відповідних видів, порядок, підстави, умо ви та строки надання відповідних відпусток.

Під час перевірки правомірності відмови відповідача надати відпустку суд застосовує норми ст. 19 Конституції України, за якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавст вом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що пе редбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено вище, позивач, звертаючись із заявами про надання йому відпу стки, визначив у них вид відпустки - по догляду за дитиною до досягнення дити ною 3-річного віку.

Аналіз норм ч. 1 ст. 181 КЗпП України, ч. 3 ст. 20 КЗпП України свідчить про те, що у вказаних нормах законодавець прямо зазначив, що відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку оформлюється наказом. Системний аналіз законодавства про працю України дозволяє дійти беззаперечного висновку про те, що наказ видається роботодавцем, а для державних службовців - суб'єктом призначення, - виключно у разі наявності передбачених законом підстав та умов для надання відповідної відпустки.

Згідно ч. 3 ст. 179 Кодексу законів про працю України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Частиною 7 ст. 179 КЗпП України встановлено, що відпустки для догляду за дитиною, передбачені ча стинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Закон України «Про відпустки» є спеціальним (профільним) нормативно-правовим актом, який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість, підстави і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону №504 встановлюються види відпусток, що надаються пра цюючим громадянам. Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 закону № 504 передбачається такий різ новид відпусток, як соціальні відпустки. До складу соціальних відпусток серед іншого віднесена:

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).

Відповідно до ст. 18 Закону № 504 передбачено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за раху нок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та від пустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалос ті. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони мо жуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

ОСОБА_10 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_6, копію свідоцтва про народження якого позивач долучив до заяв про надання відпу стки від 16.03.2018 р. та від 03.04.2018 р., та посилався на нього у заяві від 10.05.2018 р.

До заяви про надання відпустки по догляду за дитиною від 16.03.2018 р. ОСОБА_10. також надав довідку від 15.03.2018 р. № 5 з місця роботи дружини ОСОБА_5. - матері їх малолітнього сина.

До заяви про надання відпустки по догляду за дитиною від 03.04.2018 р. ОСОБА_10. надав вже іншу довідку (від 02.04.2018 р. № 6) з місця роботи дружини від того ж роботодавця, але з іншим змістом ніж попередня довідка. Також до зая ви окрім повторної копії свідоцтва про народження дитини позивач надав оригінал довідки з Управління соціального захисту, яка загалом Законом № 504 не вимага ється для розгляду питання про надання відпустки.

До заяви про надання відпустки від 10.05.2018 р. позивач будь-яких докуме нтів вже не долучав, посилаючись на раніше надані.

Порядок надання соціальних відпусток регламентований ст. 20 Закону №504.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 504 відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установле ного періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповнова женого ним органу.

Частиною 4 ст. 20 Закону № 504 визначається, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допо моги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Як встановлено судом, вказаної довідки позивач не надавав до поданих ним заяв про відпустку, зокрема доказів зворотного матеріали справи не містять.

При цьому суд вважає, що словосполучення «вийшла на роботу» в тексті Закону слід застосовувати, як таке, що матір дитини не просто працевлаштувалась на нову роботу, а саме вийшла з відпустки по догляду за дитиною на попереднє місто роботи, яке за нею зберігається до закінчення терміну цієї відпустки.

Проаналізувавши документи, надані ОСОБА_10 до заяв про надання відпусток, суд доходить висновку, що Головне управління дійшло у всіх випадках законних та обґрунто ваних висновків про те, що надані документи не свідчать про наявність підстав та умов для надання роботодавцем відпустки по догляду за дитиною, так як з довідок виданих Приватним підприємством «Терра віта» вбачається, що дружина позивача, прийнята на посаду агронома в ПП «Терра Віта» згідно наказу від 25.01.2018 року, та по цей час працює та виконує свої посадові обов`язки, а тому відповідно до ст. 19 Конституції України в Го ловного управління не виникає обов'язок в наданні такої відпустки (відпус ток), в зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд враховує, що 23.06.2018 року за результатами дисциплінарного провадження ОСОБА_3 був звільнений зі служби в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області на підставі ч.ч. 1, 5 ст. 66 Закону України «Про державну службу» за порушення присяги державного службовця.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, те що матір дитини позивача на час працевлаштування в січні 2018 року до ПП «Терра віта» в декретній відпустки не перебувала, та за нею на цьому підприємстві не зберігалось робоче місце до виходу з відпустки, та те, що позивач не надав до своєї заяви про відпустку документ про вихід на роботу матері дитини до закінчення терміну цієї відпустки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст..ст.9, 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання відпустки для догляду за дитиною та зобов'язання надати відпустку для догляду за дитиною відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Іванов Е.А.

.