Справа № 821/2152/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року

Київ

справа № 821/2152/16

провадження № К/9901/17559/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за участю третьої особи - Управління патрульної поліції у місті Херсоні Департаменту патрульної поліції, про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: Димерлія О. О. (доповідач), Федусика А. Г., Єщенка О. В.,

у с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернулась до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - Департамент, відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управляння патрульної поліції у місті Херсоні Департаменту патрульної поліції (далі - УПП у м. Херсоні), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту від 5 грудня 2016 року №4551 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції;

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту від 8 грудня 2016 року №338 о/с в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення;

поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м.Херсоні;

стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано протиправністю оскаржуваних наказів як таких, що винесені безпідставно та без обґрунтування застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення.

Херсонський окружний адміністративний суд постановою від 28 березня 2017 року в задоволенні позову відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 червня 2017 року скасував постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року та ухвалив рішення про задоволення позову, яким:

визнав протиправним та скасував наказ Департаменту від 5 грудня 2016 року № 4551 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції;

визнав протиправним та скасував наказ Департаменту від 8 грудня 2016 року № 338 о/с в частині звільнення капітана поліції, старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м. Херсоні ОСОБА_1 зі служби в поліції;

поновив ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м.Херсоні;

стягнув з Департаменту на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі Департамент, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач подала заперечення на касаційну скаргу і наполягає на безпідставності останньої та просить залишити її без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що наказом Департаменту від 5 грудня 2016 року № 4551 за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні пунктів 1, 2, 4, 8, 12 частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Статут), пунктів 1, 2 частини першої статті 18, пункту 1 частини першої статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», на підставі пункту 8 частини першої статті 12 Статуту, пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м.Херсоні капітана поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції.

В описовій частині вказаного наказу зазначено, що дисциплінарний проступок старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м. Херсоні ОСОБА_1 . полягає у несповіщені Управління кадрового забезпечення Департаменту патрульної поліції про ознайомлення поліцейського роти № 4 батальйону УПП у м. Херсоні ОСОБА_4 з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та не вчинення інших дій, передбачених процедурою звільнення, наданні недостовірної інформації керівництву, неналежному розгляді запиту і наданні недостовірної інформації, що потягнуло завдання матеріальної шкоди державі та авторитету патрульної поліції.

8 грудня 2016 року Департамент видав наказ № 338 о/с «По особовому складу», за змістом якого відповідно до пункту 6 (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 9 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію"» та пункту 8 частини першої статті 12 Статуту звільнено зі служби в поліції по УПП у м.Херсоні капітана поліції ОСОБА_1, старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення, з 8 грудня 2016 року.

Вважаючи спірні накази протиправними, позивач звернулась до суду.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що з 7 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходила службу в Головному управління національної поліції в Херсонській області на посаді старшого інспектора Херсонського відділу поліції.

Відповідно до наказу Головного управління національної поліції в Херсонській області від 4 лютого 2016 року № 45 у зв'язку з службовою необхідністю та з метою надання практичної допомоги підрозділам патрульної поліції в м. Херсоні, позивача було відряджено до УПП у м. Херсоні. Наказу про призначення ОСОБА_1 на певну посаду, або виконання певних обов'язків - Управлінням патрульної поліції не приймалось.

27 квітня 2016 за наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області № 58 о/с , позивача з 1 травня 2016 року відряджено у розпорядження Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Будь-яких наказів про призначення ОСОБА_1 на посаду або ж на виконання певних обов'язків, Департаментом не видавалось.

Наказом Департаменту від 6 травня 2016 року № 128 о/с позивача призначено на посаду старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП у м. Херсоні.

8 вересня 2016 року Департамент видав наказ № 223 о/с про призначення ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП у м. Херсоні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, незважаючи на призначення на посаду старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП у м. Херсоні, фактично, у період з 4 лютого по 1 травня 2016 року виконувала обов'язки в секторі кадрового забезпечення УПП у м. Херсоні та готувала відповідні документи, що входять до компетенції діяльності сектору кадрового забезпечення. Зважаючи на виявлені під час службового розслідування обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані накази прийнято з урахуванням характеру проступку, обставин за яких його було вчинено, тобто дотримано вимог статті 14 Статуту.

Суд апеляційної інстанції з такою позицією не погодився та, скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов висновку про безпідставність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, адже, не зважаючи на її відрядження до сектору кадрового забезпечення УПП у м. Херсоні, будь-яких наказів про покладення певних функціональних обов'язків чи призначення на посаду не видавалось.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України, якій кореспондує стаття 51 Кодексу законів про працю України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Пункт 6 частини першої статті 77 цього ж Закону серед підстав для звільнення зі служби в поліції виокремлює реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частина друга статті 19 згаданого Закону).

Відповідно до статті 12 Статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладання дисциплінарних стягнень врегульований статтею 14 Статуту, за змістом якої з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності таких осіб оскаржується в установленому законом порядку.

При цьому, з огляду на оскаржуваний наказ і висновок службового розслідування, позивачеві поставилось у провину порушення таких передбачених статтею 7 Статуту обов'язків осіб рядового і начальницького складу:

дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників;

захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави;

дотримуватися норм професійної та службової етики;

постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень;

берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Також позивачу ставиться в провину порушення пункту 1 частини першої статті 64 Закону України «Про національну поліцію», тобто порушення Присяги працівника поліції, а також пунктів 1, 2 частини першої статті 18 цього Закону, якими серед обов'язків поліцейського визначено:

неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва.

З огляду на приписи 14 Статуту відповідач під час розгляду скарги повинен дослідити наявність чи відсутність підстав для накладення дисциплінарного стягнення та, з урахуванням встановлених обставин, мотивувати необхідність застосування конкретного його виду.

У свою чергу, адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.

Однак, як правильно звернув увагу суд апеляційної інстанції, як оскаржувані накази, так і висновки службового розслідування містять лише загальні, не мотивовані твердження про порушення позивачем положень Закону України «Про національну поліцію» та Статуту. Звинувачення не конкретизовані, відсутні посилання на порушення певних, визначених наказами, пунктів посадових (функціональних) обов'язків та часу їх вчинення.

До того ж, зазначений наказ і висновок не містять належного мотивування необхідності обрання серед установлених статтею 12 Статуту заходів найсуворішого - звільнення з органів внутрішніх справ, який в силу статті 14 Статуту є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

За таких обставин наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності вочевидь не відповідає критерію обґрунтованості.

Слід також зазначити, що згідно з частинами першою, другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», згідно з якою принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Крім того, суд касаційної інстанції констатує правильність дослідження апеляційним судом фактичних обставин справи та погоджується з тим, що з 7 листопада 2015 року по 8 грудня 2016 року (день звільнення позивача згідно з оскаржуваним на наказом) ОСОБА_1 проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Херсонській області на посаді старшого інспектора Херсонського відділу поліції і старшого інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП у м.Херсоні, та де-юре не перебувала на посаді й не виконувала обов'язків старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення УПП у м.Херсоні.

Натомість спірним наказом від 8 грудня 2016 року Департамент звільнив ОСОБА_1 саме з посади старшого інспектора з професійного навчання сектору кадрового забезпечення.

Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність і необґрунтованість притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції.

Доводи касаційної скарги не спростовують таких висновків судів і зводяться до переоцінки встановлених обставин справи.

Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 2401 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо протиправності оскаржуваних наказів і наявності підстав для їх скасування із поновленням позивача на роботі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, підстави для його скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадане судове рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі № 815/2152/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець