Справа № 806/2877/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

30 липня 2018 року м. Житомир справа № 806/2877/18

категорія 2.1

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Єфіменко О.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання розглянути скарги, вчинити певні дії, -

встановив:

20.06.2018 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, в якій він просить:

- визнати протиправною бездіяльність керівництва та посадових осіб МОЗ України щодо неналежного розгляду скарги від 17.12.2017;

- зобов'язати, керівництво та посадових осіб МОЗ України у встановленому законодавством порядку розглянути скаргу від 17.12.2017;

- визнати протиправною бездіяльність керівництва та посадових осіб МОЗ України щодо неналежного розгляду скарги від 02.02.2018;

- зобов'язати, керівництво та посадових осіб МОЗ України у встановленому законодавством порядку розглянути скаргу від 02.02.2018;

- визнати КЕК (клініко - експертну комісію) створену згідно наказу МОЗ № 62 від 29.09.2017 незаконною, а всі її дії, висновки, заключення недійсними;

- зобов'язати, керівництво МОЗ України назначити і провести протягом 30 діб нову виїзну КЕК;

- визнати, що з вини керівництва та посадових осіб МОЗ України позивачу нанесено моральну шкоду та значну шкоду його здоров'ю, честі та гідності.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення ухвали.

Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху направлена особі, яка її подала та вручена адресату 30.06.2018, про що свідчить підпис позивача у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

02.07.2018 на адресу суду від позивача електронною поштою надійшла заява зі змісту якої видно, що позивач вважає ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 25.06.2018 безпідставною, злочинною та такою, що порушує його права, гарантовані статтею 55 Конституції України. У заяві позивач просить відмінити ухвалу, інакше змушений буде звертатись до комітету Верховної Ради з правосуддя, до Президента і Генерального прокурора, до Вищої Ради Правосуддя зі скаргами на суддю, а також із вимогою звільнити її.

Дослідивши надіслану позивачем заяву, суд дійшов висновку, що вона не може бути визнана такою, що подана на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, позивачем впродовж семи днів з дня отримання копії ухвали недоліки позовної заяви усунуто не було, а саме не надано до суду: примірника позовної заяви у тому числі для направлення відповідачу із зазначенням у ній ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідача; завірених належним чином копій або оригіналів доказів долучених до матеріалів позовної заяви; уточненням позовних вимог (шляхом подання нової (уточненої) позовної заяви, у тому числі і для надіслання відповідачу) у якій необхідно було зазначити, які саме дії, висновки, заключення Клініко-експертної комісії, створеної згідно з наказом МОЗ № 62 від 29.09.2017, необхідно визнати недійсними.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Встановлений судом строк для усунення недоліків позивачем закінчився 09.07.2018 і так як суддя перебувала з цієї дати до 27.07.2018 у відпустці то з огляду на викладене, позовну заяву ОСОБА_1 необхідно повернути 30.07.2018 позивачу.

Стосовно поданої позивачем заяви від 02.07.2018, суд зазначає наступне.

Гарантії незалежності і недоторканності суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначені Конституцією та законами України, зокрема і "Про судоустрій і статус суддів". Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою є невід'ємними ознаками правової держави, в якій кожен повинен мати право на захист. Незалежність судів існує як конституційний принцип державного устрою.

В Указі Президента «Про Стратегію сталого розвитку Україна - 2020» передбачено, що метою судової реформи є практична реалізація принципів верховенства права та забезпечення кожному доступу до правосуддя для розгляду його справи незалежним судом встановленим законом.

У міжнародних урядових документах незалежність пов'язують у нерозривну єдність в інституційному аспекті цього поняття як самостійність судових органів та суддів щодо інших державних органів і незалежність судової влади, в тому числі й суддів у змістовому значенні цього терміна (принципи 1, 3- 5, 7 «Основних принципів», процедури 2-3, 5 «Ефективних процедур») і українського законодавства (ст. 126, 127, 129 Конституції України).

При розкритті змістового значення незалежності суду ЄСПЛ вказує, що з об'єктивної точки зору остання вимагає, щоб кожен окремий суддя був вільним від впливу, причому не тільки зовнішнього, але й з боку самої судової системи. Внутрішня незалежність судової гілки влади передбачає забезпечення суддям умов, які виключають тиск на них у будь-який спосіб, в тому числі і з боку учасників процесу. Проведений аналіз рішень ЄСПЛ дозволяє дійти висновку, що у своїй прецедентній практиці ЄСПЛ виокремлює як проблемне питання в Україні саме особисту незалежність судді під час розгляду справ.

Рекомендацією CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи від 17.11.2010 державам-членам щодо суддів запропоновано забезпечити незалежність, ефективність та обов'язки. У пункті 11 Рекомендації наголошується на тому, що «зовнішня незалежність не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Судді повинні мати певну міру свободи для ефективного застосування права. Неупередженість та незалежність суддів є необхідними для демократичного суспільства».

Тож незалежність потрібна не тільки, і навіть не стільки суддям, скільки всьому суспільству загалом і пересічному громадянину зокрема для того, щоб кожна людина мала можливість реалізувати своє право на справедливість. Людина не буде впевнена у правосудді, якщо не довіряє тій особі, яка здійснює судочинство. А довірятиме громадянин суду тільки тоді, коли буде впевнений у незалежності судді під час розгляду справи та усвідомлення неможливості тиску на суд.

При цьому, суспільна довіра до суду не обмежується думкою та ставленням окремих громадян - сторін у конкретних справах. Консультативна рада європейських суддів у пункті 12 Висновку № 1 (2001) наголошує, що «судовій владі повинні довіряти не лише сторони судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв'язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано».

В контексті рекомендацій міжнародних спостерігачів та установ та, в порядку удосконалення функціонування держави в Україні, була запроваджена судова реформа, один із аспектів якої є відновлення довіри суспільства до судів, підняття їх авторитету, посилення ефективності судочинства, на що, власне, і спрямовані зміни до процесуальних кодексів.

Запропонованими нововведеннями передбачена теоретична модель незалежності судді, яка складається із права суду нікому не підкорятися у своїй процесуальній діяльності при розгляді судових справ; самостійно вирішувати всі процедурні та процесуальні питання, які виникають під час розгляду судової справи; відсутність можливості впливати на суддю при постановленні рішення; право на оскарження та перегляд у процесуальному порядку апеляційним чи касаційним судом або ВСУ рішення суду; переслідування законом втручання у будь-який спосіб в діяльність судді; рівність процесуальних прав суддів при колегіальному прийнятті рішення.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перед судами адміністративної юрисдикції поставлено завдання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин. Для досягнення цієї мети ст. 44 КАС України на учасників справи покладені наступні обов'язки: виявлення поваги до суду; надання повних, достовірних пояснень з питань, які ставляться судом; виконання процесуальних дій та обов'язків, визначених законом.

Приписами ч. 1 ст. 45 КАС України для учасників справи встановлюється заборона на зловживання своїми правами.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, - ч. 2 ст. 45 КАС України.

Відповідно до ст. 42 КАС України учасниками справи є сторони та треті особи. Права учасників справи встановлені ч. 1 ст. 44 КАС України.

У зв'язку з вищевикладеним, суд звертає увагу, що відповідно до положень КАС України жоден учасник справи не наділений правом робити нічим непідтверджені заяви, закиди, погрози, звинувачення на адресу суду щодо його дій та процесуальних рішень.

Суд акцентує, що у разі незгоди з рішенням особа, чиїх прав та інтересів воно стосується, може подати на нього апеляційну чи касаційну скаргу.

Вищевказане виключає право будь-якого учасника під час розгляду справи допускати дискредитаційні звинувачення, спрямовані на підрив авторитету суду в очах оточуючих, приниження судді, уповноваженого законом на здійснення правосуддя.

Безпідставні твердження ОСОБА_1 щодо ухвали суду суд розцінює як зазіхання на його незалежність та психологічний тиск задля прийняття рішення на користь позивача. Вказане протирічить завданню адміністративного судочинства, є проявом зневаги та зловживання учасником своїми правами.

Як вказав ЄСПЛ зловживання правом - це таке використання норм та принципів Конвенції, яке дає змогу державі, окремій особі чи групі осіб порушити права і свободи інших суб'єктів (або створити реальну загрозу такого порушення), що проявлятиметься у їх фактичному обмеженні чи скасуванні (або ж намірі їх обмежити чи скасувати) через послаблення чи знищення ідеалів та цінностей демократії (демократичного суспільства), які декларуються текстом і духом Конвенції.

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання розглянути скарги, вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.В. Єфіменко