Справа № 591/2314/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2018 року

Київ

справа №591/2314/16-а

адміністративне провадження №К/9901/14378/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду міста Суми від 4 липня 2016 року (головуючий суддя - Бурда Б.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року (головуючий суддя - Макаренко Я.М., судді: Мінаєва О.М., Шевцова Н.В.)

у справі № 591/2314/16-а за позовом ОСОБА_1 до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - Управління ПФУ) про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 3297 від 28 квітня 2016 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язати призначити їй з часу звернення до відповідача пенсію за вислугу років, як працівнику прокуратури, у розмірі 90 % від розміру місячної заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, вона мала достатній стаж роботи, а саме 20 років 1 місяць 11 днів. З посиланням на норми статей 22, 58 Конституції України, вказувала, що на неї розповсюджуються саме норми статті 50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-ХІІ), які були чинні на час її роботи в органах прокуратури.

Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 4 липня 2016 року, залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками судів щодо відсутності у неї права на призначення пенсії. Скаржник, з посиланням на положення статті 22, статті 58 Конституції України, вказує на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З цих підстав зазначає, що, статтею 86 Закону №1697-VII, якою збільшено стаж роботи для отримання права на пенсію за вислугу років є звуженням її прав у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ, у розумінні Конституції України.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 7 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-XII.

Рішенням відповідача від 28 квітня 2016 року № 3297 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, а стаж роботи позивача в органах прокуратури становить 21 рік 10 місяців 26 днів.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що приписи статті 50-1 Закону №1789-ХІІ щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність з 15 липня 2015 у зв'язку з набранням чинності Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), положеннями статті 86 якого визначений порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Тож, питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись відповідно до приписів чинної на цей момент статті 86 Закону №1697-VII. Стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», в редакції чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - №1697-VII).

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року, вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено судами, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років позивача склала 20 років 01 місяць 11 дні.

Враховуючи положення статті 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що стаж роботи ОСОБА_1 на час її звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII.

Слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов'язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами суд касаційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставинами, позивач у вказаний період не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на те, що доводи касаційної скарги правильності висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, останні під час розгляду справи вірно застосували норми матеріального права та не порушили норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 350 КАС України, підстави для скасування ухвалених ними рішень відсутні.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Зарічного районного суду міста Суми від 4 липня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду