Справа № 2а-907/12/2670
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 липня 2018 року №2а-907/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби
про скасування податкових повідомлень-рішень від 20.07.2011 № та №,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень від 20.07.2011 № та №.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.09.2015 № К/9991/64994/12 скасовано: постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2012 №2а-907/12/2670 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 №2а-907/12/2670 в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66258,5 грн., в тому числі 53 006, 8 грн. основного платежу та 13 251, 7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628, 6 грн. та направлено справу в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

Розгляд справи здійснено із врахуванням частини п'ятої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Державною податковою інспекцією у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 05.07.2011 №45/17-405/НОМЕР_1, прийнято податкові повідомлення-рішення від 20.07.2011 № та №.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акта перевірки від 05.07.2011 №45/17-405/НОМЕР_1 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 20.07.2011 № та №.

Адміністративну справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.04.2008 по 31.12.2010. Перевіркою встановлено наступні порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1:

- статті 1 Указу Президента України від 03.07.1998 №727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі -Указ №727), а саме обсяг виручки від реалізації товарів за 2009 рік суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 перевищив 500 000, 00 грн.;

- статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №13-92 "Про прибутковий податок з громадян" (далі - Декрет Кабінету Міністрів України №13-92), пункту 19.1 статті 19 Закону України від 22.05.2003 №889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" (далі - Закон №889), а саме: завищення валових витрат на суму, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 206 115,50 грн. та донарахування податку з доходів фізичних осіб, зокрема, за IV квартал 2009 року в сумі 2 628,60 грн.;

- підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі - Закон №168/97) - позивачем занижено податок на додану вартість у сумі 53 006, 80 грн. ( у тому числі: за березень 2010 року -52 006, 80 грн., за червень 2010 року -1 000, 00 грн.).

За наслідками перевірки Державною податковою інспекцією у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби складено акт від 05.07.2011 №45/17-405/НОМЕР_1 (далі за текстом - акт перевірки) та прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 20.07.2011 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 66 258, 50 грн., у тому числі: 53 006, 80 грн. -основний платіж, 13 251,70 грн. -штрафні санкції);

- від 20.07.2011 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на 30 917, 33 грн.

За результатами адміністративного оскарження рішенням Державної податкової служби України від 05.12.2011 №2208/К/10-2315 податкові повідомлення-рішення від 20.07.2011 №, № залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.

Суд зазначає, що Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14.09.2015 №К/9991/64994/12 скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2012 №2а-907/12/2670 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2012 №2а-907/12/2670 лише в частині відмови в задоволенні позову, при цьому, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2012 №2а-907/12/2670 в частині скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва від 20.07.2011 НОМЕР_2 в сумі 28 288, 73 грн. залишено без змін.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, в частині скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66 258,5 грн., в тому числі 53 006, 8 грн. основного платежу та 13 251, 7 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628, 6 грн. суд бере до уваги наступне.

Статтею 1 Указу №727/98 встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Відповідно до статті 5 Указу № 727/98 у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Розділ IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (який був чинним на час виникнення спірних відносин) визначає особливості оподаткування доходів від зайняття підприємницькою діяльністю.

Абзацом 1 статті 13 цього Декрету визначено, що згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу (абзац 2 вказаної статті).

Таким чином, у разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає як обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування так і з оподаткування суми такого перевищення у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», який, згідно із пунктом 22.10 статті 22 «Прикінцеві положення» Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону, оскільки оподаткування за ставкою єдиного податку може мати місце лише при дотриманні норм Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», зокрема щодо обсягу граничного розміру виручки.

Відповідно до статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Отже, з положень статті 13 вказаного Декрету випливає, що податковим органом застосовуються визначені Головною державною податковою інспекцією України норми у разі, якщо витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, не можуть бути підтверджені документально.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом встановлено перевищення позивачем обсягу виручки від реалізації продукції, що перевищує 500 000, 00 грн. та розбіжності у формуванні оподаткованого доходу позивача за IV квартал 2009 року, в результаті чого, відповідач, зокрема, дійшов висновку про донарахування податку з доходів фізичних осіб за IV квартал 2009 року в сумі 2 628, 60 грн.

При цьому, суд звертає увагу на доводи позивача про помилковість висновку Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби про перевищення ліміту ви ручки, в яких позивач зазначає про неврахування відповідачем уточнюючого звіту суб'єкта малого підприємництва за IV квартал 2009 року.

Так, згідно з приписами абзацу другого пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції на момент проведення перевірки) якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Крім того, суд також зазначає, шо контролюючим органом не було досліджено по суті первинну документацію платника податку, як це передбачено нормами Податкового кодексу України.

Так, відповідно до підпункту 75.1.2.пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

При цьому, за посиланням позивача, що не спростовано відповідачем, після повернення з відрядження, перебування в якому підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем, позивачем надавалась необхідна документація працівникам Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби, проте останніми така документація безпідставно не була прийнята, чого відповідачем в процесі розгляду адміністративної справи не спростовано та не обґрунтовано вчинення протиправних дій, що полягали у відмові прийняти копії наданих позивачем документів.

Посилання предста вника відповідача на те, що позивач не був позбавлений можливості здати документи через пошту, суд не бере до уваги, оскільки дані доводи не спростовують недобросовісне ухилення працівників контролюючого органу від безпосереднього прийняття документів та невиконання ними вимог пункту 85.7 статті 85 Податкового кодексу України щодо опису отриманих копій документів.

З огляду на наведене, суд наголошує на необґрунтованості висновків Акту перевірки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження достовірності і повноти задекларованих позивачем витрат, зокрема за IV квартал 2009 року, ним надано до суду копію договору №б/н про надання послуг по пошуку клієнтів від 14.12.2009, копію акту виконаних робіт від 31.12.2009, копії квитанцій до прибуткових ка сових ордерів про здійснення у IV кварталі 2009 року готівкових платежів на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при винесені оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 №, зокрема, в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628,60 грн., контролюючим органом не було досліджено первинні документи, які підтверджують понесені позивачем витрати та, як наслідок, необґрунтовано визначено позивачеві донарахування податку з доходів фізичних осіб за IV квартал 2009 року.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідачем не доведено обґрунтованості винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення 20.07.2011 №, зокрема, в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628,60 грн., а тому позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в цій частині підлягають задоволенню.

Також, суд зазначає, що акт перевірки та заперечення відповідача взагалі не містять змісту пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», суті та опису його порушення позивачем, а тому висновок відповідача про порушення даного положення Закону не може вважатися мотивованим і під час судового розгляду належними з боку відповідача доказами не доведений.

Щодо позовних вимог, що стосуються скасування податкового повідомлення-рішення про визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість суд, зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Указу №727/98 суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема податку на додану вартість.

В свою чергу, умовою для перебування фізичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності відповідно до статті 1 Указу №727/98 є не перевищення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік в 500 000, 00 грн.

Таким чином, до перевищення граничного обсягу виручки і виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування положення Закону України «Про податок на додану вартість» до такого платника не застосовуються.

З матеріалів справи вбачається, що з першого кварталу 2010 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перейшов на загальну систему оподаткування, при цьому, в позовні заяві позивач стверджує що його «змусили» перейти на вказану систему оподаткування, оскільки не видали відповідне посвідчення платника єдиного податку, проте, матеріали справи не місять доказів того, що позивачем оскаржувались відповідні дії контролюючого органу щодо переведення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на загальну систему оподаткування, крім того, в межах розгляду даної адміністративної справи такі вимоги позивачем також не заявлялись.

Отже, що стосується податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 №, суд виходить з наступного.

Після виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування при вирішенні питання щодо виникнення у нього обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість та оподаткувати операції з поставки послуг (товарів) таким податком слід керуватися Законом України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР (далі Закон), який визначає порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Відповідно до пункту 2.1 Закону платником податку будь-яка особа, яка, зокрема підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку.

Підстави, за якими особа підлягає реєстрації як платник податку, визначені у пункті 2.3 статті 2 Закону.

Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Відповідно до підпункту «а» п. 9.6. Закону з урахуванням положень пункту 9.5 цієї статті заява про реєстрацію має бути подана (надіслана) податковому органу особами, що підлягають реєстрації згідно з підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не пізніше двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподатковуваних операцій, визначеної зазначеним пунктом.

Як вбачається з акта перевірки, обсяг виручки позивача станом на 31.12.2010 складав 265 034, 00 грн., тобто не перевищував 300 000, 00 грн., визначених підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону, з огляду на вказане, позивач не зобов'язаний був реєструватися в 2010 році, як платник податку додану вартість, оскільки обсяг його доходу за останні 12 місяців з 01.01.2010 по 31.12.2010 не перевищував суми, встановленої приписами чинного на той час законодавства.

При цьому, як вказано в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.09.2015 №2а-907/12/2670, суди дійшли обґрунтованих висновків про неправильність визначення відповідачем розміру сукупного чистого доходу позивача, з якого була обрахована сума податку з доходів фізичних осіб за І та ІІ квартали 2010 року.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що контролюючим органом безпідставно було сформовано позивачеві грошове зобов'язання за платежем «податок на додану вартість», визначене податковим повідомленням-рішенням 20.07.2011 №, оскільки у останнього не виникало обов'язку реєстрації його, як платника податку на додану вартість та відповідно сплати вказаного податку, зворотнього відповідачем в процесі розгляду адміністративної справи не доведено.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а саме: податкового повідомлення-рішення від 20.07.2011 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66 258, 50 грн., в тому числі 53 006, 80 грн. основного платежу та 13 251, 70 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Також підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628, 60 грн., а тому позовні вимоги в частині скасування зазначених податкових повідомлень-рішень від підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі міста Києва Державної податкової служби від 20.07.2011 №.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.07.2011 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 2 628, 60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.