Справа № 820/1415/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

24.07.2018 р. справа №820/1415/17

Харківський окружний адміністративний суд,

діючи у складі колегії суддів:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

суддів - Панченко О.В., Рубан В.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача, МВС України - не прибув,

представника відповідача, ГУ НП в Харківській області - Маслош С.М.,

представника відповідача, ГУ МВСУ в Харківській області в особі Ліквідаційної комісії - Маслош С.М., представника третьої особи - не прибув,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції України в Харківській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі Ліквідаційної комісії, третя особа - ГУПФУ в Харківській області,
прозобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, в порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) зобов'язання ГУ НП в Харківській області та ГУ МВСУ в Харківській області перерахувати та виплатити заробітну плату з часу, коли настало право на пенсію (вересень 1997 р. - 04.01.2000 р.) на підставі: 1) подання начальника СУ УМВС України в Харківській області Халіна М.М. від 15.12.1999 року, 2) наказу УМВС України в Харківській області № 219 о/с від 23.12.1999 року про призначення ОСОБА_1 посадового окладу у розмірі 165 грн. і 50% надбавки за кваліфікацію, 3) наказу МВС України №750 від 21.10.1996 року; 4) наказу МВС України № 542 від 15.07.1999 року, 5) клопотання начальника СУ ГУМВС України в Харківській області Галавана З.С. від 29.11.2005 року на ім'я керівника ГУМВС України в Харківській області з приводу встановлення доплати від суми пенсії колишнього співробітнику СУ управління ОСОБА_1 у розмірі 50%, 6) клопотання начальника СУ ГУМВС України в Харківській області Галавана З.С. від 18.09.2006 року № 47/12078 з приводу перерахунку ОСОБА_1 заробітної плати з вересня 1997 року по 4 січня 2000 року.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що з часу, коли позивач набув право на пенсію, а саме з вересня 1997 р., і по дату звільнення у 2000 р. громадянин має право на перерахунок заробітної плати з урахуванням 50% надбавки, чого відповідачі протиправно не здійснювали, що зумовило звернення до суду з даним позовом.

Відповідач, ГУ НП в Харківській області, з поданим позовом не погодився, в обґрунтування заперечень зазначивши, що не уповноважений приймати рішення про перерахунок і виплату позивачу заробітної плати за спірний період.

Відповідач, ГУ МВС України в Харківській області в особі Ліквідаційної комісії, з поданим позовом не погодився, в обґрунтування заперечень зазначивши, що щомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 нараховувалось і виплачувалось відповідного до діючого у спірному періоді законодавства, без жодних порушень.

Відповідач, Міністерство внутрішніх справ України, та третя особа, ГУ ПФУ в Харківській області, письмово своєї правової позиції по суті позовних вимог не висловили.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, з 25.08.1975 р. по 02.06.1980 р. та з 10.05.1984 р. по 04.01.2000 р. проходила публічну службу в органах внутрішніх справ Української Радянської Соціалістичної Республіки та України.

Наказом УМВС України в Харківській області №147 о/с від 03.10.1995 р. позивача призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ у відділ по розслідуванню злочинів у сфері економіки у Слідчому Управлінні УМВС України в Харківській області.

Наказом №111 о/с від 18.08.1998 р. позивача переведено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ аналітичної групи організаційно-методичного відділу слідчого управління МВСУ в Харківській області.

04.01.2000 року у спеціальному званні підполковника міліції позивач був звільнений з посади старшого слідчого в особливо важливих справах аналітичної групи організаційно-методичного відділу СУ Управління з січня 2000 року у відставку.

З тексту позову та особистих пояснень громадянина - заявника судом з'ясовано, що спір склався з приводу правильності нарахування та повноти одержання громадянином як публічним службовцем коштів за виконану роботу найманого працівника.

Суд відмічає, що станом на січень 2000 р. правовідносини з приводу проходження служби в органах внутрішніх справ України були унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про міліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (затверджене постановою КМ УРСР від 29.07.1991р. №114; далі за текстом - Положення №114), як спеціальними нормами права, і могли субсидіарно регулюватись приписами Кодексу законів про працю та інших актів з питань трудових правовідносин і оплати праці у частині, що не врегульована першими з поіменованих актів та не суперечить суті проходження служби в міліції.

Згідно з п. 2 Положення №114 спеціальне звання підполковника міліції належить до старшого начальницького складу, особи якого у силу п. 7 цього ж Положення перебувають на службі до 45 років.

Таким чином, по досягненню 45 років (тобто за подією настання дати - 24.11.1993 р.) служба позивача в органах внутрішніх справ підлягала припиненню.

За приписами п. 8 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

Разом із тим, у силу цього ж п. 8 Положення №114 при необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п'яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.

До справи сторонами не подано жодних документів ані про підстави неприйняття рішення про припинення публічної служби позивача у зв'язку з досягненням 45-річного віку, ані про продовження служби у порядку п. 8 Положення №114.

Водночас із цим, суд повторює, що хоча суду і не подано документів про продовження строку служби позивача в ОВС, попри це суд вважає, що за відсутності таких документів робота позивача на посаді в штаті ОВС була б неможливою.

Відповідно до п. «а» п. 65 Положення №114 особи старшого начальницького складу ОВС можуть бути звільнені зі служби у відставку за віком при досягненні граничного строку служби.

Правовідносини з приводу визначення вислуги років в органах внутрішніх справ України станом на січень 2000 року унормовувались приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»

Згідно з ст. 12 означеного закону право на пенсію за вислугу років мають: а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше; б) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Постановою КМУ від 17.07.1992 р. №393 було затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей.

Відповідно до Наказу від 04.01.2000 р. №1 о/с вислуга років на день звільнення позивача для призначення пенсії станом на 04.01.2000 р. склала 22 роки 05 місяців 12 днів.

У той же час, наявний у пенсійній справі розрахунок вислуги років містить аналогічний показник, але у кількості 22 років 4 місяців та 28 днів.

Як встановлено судом самостійно з матеріалів справи, часовий строк служби (тобто вислуга років) позивача в органах внутрішніх справ з 25.08.1975 р. по 02.06.1980 р. складає 4 роки 9 місяців 8 днів, а з 10.05.1984 р. по 04.01.2000 р. - 15 років 7 місяців 25 днів, а загалом 20 років 5 місяців 3 днів (із розрахунку місяць = 30 днів).

У тексті приєднаного до пенсійної справи грошового атестата №11 зазначено, що станом на 01.08.1995 р. показник вислуги років позивача в ОВС дорівнює - 18 рокам 8 місяцям та 9 дням, хоча за підрахунками суду цей показник має складати 15 років 11 місяців 30 днів = 16 рокам) (а саме: 4 роки 9 місяців 8 дні за період служби з 25.08.1975 р. по 02.06.1980 р. та 11 років 2 місяці 22 дні за період служби з 10.05.1984 р. по 01.08.1995 р.).

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що перерахунок вислуги років позивача у сторону зменшення у ході судового розгляду суперечить ч. 1 ст. 2 і ч. 4 ст. 242 КАС України і не узгоджується з приписами Порядку обчислення вислуги років (затверджено постановою КМУ від 17.07.1992 р. №393; далі за текстом - Порядок №393).

Проте, обов'язок із встановлення достовірного показника вислуги років у цілях оплати праці службовця покладений законом саме на роботодавця (суб'єкта призначення) і в залежності від цієї обставини призначаються і проводяться виплати по грошовому забезпеченню.

Розв'язуючи спір, суд відмічає, що протягом спірного періоду часу (вересень 1997р.-січень 2000р.) правовідносини з приводу грошового забезпечення співробітників органів внутрішніх справ України були урегульовані приписами Указу Президента України від 04.10.1996 р. №926/96, Указу Президента України №650 від 10.06.1999 р., постанови КМУ від 08.07.1999 р. №1223 «Про заходи щодо виконання статті 2 Указу Президента України від 16 червня 1999 р. № 650», кою затверджені схеми посадових окладів осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

З тексту позову та пояснень позивача у засіданні судом установлено, що на думку позивача у спірних правовідносинах не проведено виплату надбавки згідно з абз. 3 п. 3 Указу Президента України від 04.10.1996 року №926/96, відповідно до якого керівникам ОВС у межах асигнувань надано право призначати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їхньою згодою та в інтересах справи на службі, - щомісячну доплату в розмірі від 25 до 50 відсотків суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована.

З положень наведеної норми Указу слідує, що 1) прийняття рішення про призначення згаданої доплати є правом, а не обов'язком керівника ОВС, 2) таке право може бути реалізоване керівником лише за наявності відповідних асигнувань (тобто достатності фінансових ресурсів для забезпечення безперервної поточної діяльності органу), 3) таке право може бути реалізовано керівником відносно особи, котра має вислугу в ОВС понад 20 років, 4) таке право може бути реалізоване керівником відносно особи, котра маючи вислугу в ОВС понад 20 років подавала заяву про звільнення, зокрема, і у відставку, проте погодилась на продовження служби і в інтересах справи залишена на посаді в штаті ОВС.

Відсутність будь-якої з наведених вище умов однозначно унеможливлює призначення цієї надбавки.

Судом встановлено, що відповідачем, ГУ МВСУ в Харківській області, в особі заступника начальника ГУ МВСУ в Харківській області - начальника Слідчого управління визнавався факт неналежної оплати праці позивача, складались подання від 29.11.2005 р. (а.с. 194 т. 1) та від 18.09.2006 р. (а.с. 195 т. 1), якими перед керівником Головного управління порушувалось питання про проведення перерахунку оплати праці.

Доказів вирішення цих подань по суті саме керівником ГУ МВСУ в Харківській області матеріали справи не містять.

Станом на дату вирішення цієї справи ГУ МВСУ в Харківській області як юридична особа публічного права не припинена, функціонує в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області.

Таким чином, обов'язок по остаточному вирішенню питань з приводу оплати праці позивача, порушених поданнями від 29.11.2005р. та від 18.09.2006р., належить покласти на ГУ МВСУ в Харківській області в особі керівника Ліквідаційної комісії (особи, котра виконує повноваження керівника Ліквідаційної комісії).

З тексту позову також вбачається, що позивач висловлює незгоду з не проведенням виплати за Указом Президента України №650 від 10.06.1999 р.

Судом з'ясовано, що за ініціативою начальника слідчого управління УМВСУ в Харківській області у грудні 1999 р. позивачу була призначена надбавка за кваліфікацію у розмірі 50% грошового утримання.

Проте вказана надбавка не знайшла відображення в документах про оплату праці позивача.

Вказана обставина, окрім іншого, підтверджена також і проведеною за ухвалою суду судовою економічною експертизою №22057 від 27.04.2018 р. (а.с. 88-95 т. 3).

З наведених вище міркувань, обов'язок по остаточному вирішенню питання оплати праці позивача за час служби в УМВСУ в Харківській області у порядку Указу Президента України №650 від 10.06.1999 р., належить покласти на керівника Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області або особу, котра виконує його повноваження.

За відсутності окремого застереження в законі та оскільки такий підхід не суперечить самій суті публічної служби до цієї обставини суд вважає за необхідне застосувати правило ст.233 Кодексу законів про працю України, у силу якої строк давності не поширюється на вимоги про оплату праці.

Доводи позивача про неправомірне (поза його волею, обізнаністю та свідомістю) призначення на іншу посаду судом до уваги не беруться, адже, по-перше, не мають жодного юридичного значення для вирішення спору про оплату праці (тобто не стосуються предмету позову), а, по-друге, заявлені по минуванню більш як 17 років від дати звільнення зі служби (тобто поза межами будь-якого строку давності).

У частині вимог до Головного управління Національної поліції Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області належить відмовити, позаяк такого владного суб'єкта на території України не існує.

У частині вимог до Головного управління Національної поліції в Харківській області належить відмовити, адже за змістом Закону України «Про Національну поліцію» вказана особа не є юридичним правонаступником УМВСУ в Харківській області, у штаті якого позивач проходив службу.

У частині вимог до Міністерства внутрішніх справ України належить відмовити, оскільки згадана особа не є учасником правовідносин з оплати праці позивача, адже ОСОБА_1 знаходилась на грошовому утриманні в УМВСУ в Харківській області, котре існує і досі в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області.

При розв'язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 р. у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011р. у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 7-11, ст.ст.158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства, Харківський окружний адміністративний суд, діючи у складі колегії суддів, одноголосно -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі Ліквідаційної комісії (ідентифікаційний код - 08592313; місцезнаходження - вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) вирішити питання про оплату праці підполковника міліції ОСОБА_1 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний код - НОМЕР_1; місцезнаходження - АДРЕСА_1) у порядку Указу Президента України від 04.10.1996 року №926/96, Указу Президента України №650 від 10.06.1999 р., статті 233 Кодексу законів про працю України за поданням заступника начальника УМВСУ в Харківській області - начальника слідчого управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 29.11.2005 року, поданням заступника начальника УМВСУ в Харківській області - начальника слідчого управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 18.09.2006 року.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Присудити на користь ОСОБА_1 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний код - НОМЕР_1; місцезнаходження - АДРЕСА_1) з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі Ліквідаційної комісії за рахунок асигнувань витрати на проведення судової економічної експертизи у розмірі 14880,00грн.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Судове рішення у повному обсязі складено у порядку ч.3 ст.243 КАС України 24 липня 2018 року.

Головуючий суддя А.В. Сліденко

Суддя О.В. Панченко

Суддя В. В. Рубан