Справа № 522/8270/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/8270/17

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Загороднюк В.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Димерлія О.О.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представників 3-ї особи ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 30.03.2018 року) по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича та 3-ї особи Духовного управління Євангельських християн Християнської реформаторської церкви про визнання бездіяльності протиправною, скасування розпорядження та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

05.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міськради, Одеського міського голови Труханова Г.Л. та 3-ї особи Духовного управління Євангельських християн Християнської реформаторської церкви, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту комунальної власності ОМР щодо залишення без розгляду його заяви про укладення договору оренди комунального майна;

- визнати нечинним розпорядження Одеського міського голови №307 від 11.04.2017р. «Про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень другого поверху №501 загальною площею 157 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1»;

- зобов'язати Департамент комунальної власності ОМР розглянути заяву ОСОБА_1 та вчинити інші дії, передбачені ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо укладення договору оренди зазначеного приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами, внаслідок неправомірної бездіяльності, пов'язаної із фактичним залишення без розгляду поданої ним заяви про укладення оренди спірних приміщень, а також у зв'язку з порушенням порядку укладення договорів оренди комунального майна, було передчасно видано незаконне розпорядження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту комунальної власності ОМР щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про укладення договору оренди комунального майна. Визнано нечинним розпорядження Одеського міського голови №307 від 11.04.2017 р. «Про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень другого поверху №501 загальною площею 157,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1». Зобов'язано Департамент комунальної власності ОМР розглянути заяву ОСОБА_1 та вчинити інші дії, передбачені ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо укладення договору оренди зазначеного приміщення.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, директор Департаменту комунальної власності ОМР 27.03.2018 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права та просив скасувати рішення Приморського районного суд м. Одеси від 06.03.2018 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Одеського міського голови 14.05.2018 року також подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було грубо порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Приморського районного суд м. Одеси від 06.03.2018 року та закрити провадження у справі.

3-я особа - Духовне управління Євангельських християн Християнської реформаторської церкви вказане судове рішення суду 1-ї інстанції від 06.03.2018р. у будь-який спосіб не оскаржило.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідачів підтримали свої апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні.

Представники 3-ї особи в судовому засіданні також підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг відповідачів.

Позивач же, в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційні скарги не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні та залишити в силі рішення суду 1-ї інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, є фізичною особою-підприємцем та, згідно договору дарування від 24.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №664, є власником квартири АДРЕСА_2

18.11.2016 року Духовне управління Євангельських християн Християнської реформаторської церкви звернулося до Департаменту комунальної власності ОМР з письмовим проханням №036/Д від 14.11.2016р., в якому просило передати їм в оренду для ведення Уставної діяльності, на строк 10 років з правом викупу, нежитлове приміщення 2-го поверху (пл.157 кв.м.), що розташоване за адресою: м.Одеса вул.Богдана Хмельницького,70 (72).

24.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту комунальної власності ОМР із аналогічною заявою (вх.01-14/4022) щодо надання йому в оренду та укладення відповідного договору на це ж саме нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (70), загальною площею 157 кв.м., що розташоване в двоповерховій будівлі на другому поверсі, і яке, в свою чергу, знаходиться саме над належною йому квартирою №1в (а.с.8).

Не отримавши відповіді на свою заяву від 24.11.2016р. позивач в квітні 2017 року з офіційного веб-сайту Одеської міськради дізнався, що 11.04.2017 року Одеським міським головою було прийнято розпорядження №307 «Про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень другого поверху №501 загальною площею 157кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1».

05.05.2017 року, на виконання вказаного вище розпорядження міського голови №307 від 11.04.2017р., між Департаментом комунальної власності ОМР (Орендодавець) та Духовним управління Євангельських християн Християнської реформаторської церкви (Орендар) було укладено договір оренди №550/70 вказаного вище нежилого приміщення строком на 3 (три) роки та в той же день складено та підписано акт прийому-передачі орендованих нежилих приміщень.

Не погоджуюсь з такими діями та рішеннями відповідачів, позивач 05.05.2017р. звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог та, відповідно, з неправомірності дій департаменту та передчасності спірного розпорядження міського голови.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх лише частково обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 24.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Департаменту комунальної власності Одеської міськради із заявою (вх.01-14/4022) щодо надання йому в оренду та укладення відповідного договору на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 157 кв.м., що розташоване в двоповерховій будівлі на другому поверсі, і яке, в свою чергу, знаходиться саме над належною йому квартирою №1в.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься лист заступника директора Департаменту комунальної власності ОМР ОСОБА_7 (на рос. мові) від 02.12.2016 року, в якому позивачу повідомляється, що його звернення про передачу в оренду нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 розглянута, але на даний час проводиться робота про передачу цього об'єкта іншій особі, в зв'язку із чим, задовольнити його прохання є неможливим (а.с.55).

Разом з тим, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не надано суду будь-яких беззаперечних доказів направлення (або вручення) вказаного листа на адресу позивача та отримання останнім цього листа. Не містяться таких доказів і в матеріалах справи.

В подальшому, як встановлено судами обох інстанцій, позивачу стало відомо, що за аналогічною заявою від 14.11.2016р. (яка, в свою чергу, надійшла до Департаменту за 6 днів до його заяви, т.б. 18.11.2016р. вх.№01-14/3926) Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви, згідно розпорядження Одеського міського голови від 11.04.2017р. №307, без будь-якого конкурсу, передбаченого в таких випадках ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», було передано в оренду строком на 3 роки ці спірні нежитлові приміщення 2-го поверху №501 загальною площею 157кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та 05.05.2017р. укладено відповідний договір оренди.

Так, як слідує зі змісту приписів абз.1 ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Орендодавець протягом 5-ти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15-ти днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника.

Проте, абз.3 ч.4 ст.9 вказаного Закону передбачає, що у разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, орендодавцем - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, в даному випадку, в порушення вимог ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», конкурс на право оренди оголошено не було, а позивача, в свою чергу, взагалі не було повідомлено про результат розгляду його заяви від 24.11.2016р. ні у спосіб, передбачений вказаним Законом, ні у спосіб, передбачений Законом України «Про звернення громадян».

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням положень ч.2 ст.9 КАС України, приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, пов'язану із фактичним залишенням без розгляду (ненаданням відповіді) його заяви від 24.11.2016 року вх.№01-14/4022 щодо укладення договору оренди спірного комунального майна та вважає за необхідне зобов'язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради повторно розглянути цю заяву позивача від 24.11.2016 року щодо укладення договору оренди на спірні нежитлові приміщення 2-го поверху №501 загальною площею 157 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти по даній заяві відповідне рішення згідно із ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Що ж стосується інших позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання нечинним розпорядження Одеського міського голови №307 від 11.04.2017р. «Про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень 2-го поверху №501 (пл.157 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1», то з цього приводу судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, розглядаючи вказані вище позовні вимоги та задовольняючи їх в повному обсязі, суд 1-ї інстанції виходив з того, що даний спір щодо правомірності винесеного міським головою даного розпорядження №307 є публічно-правовим.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такою позицію суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.

Як визначено ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

А відповідно до ч.2 ст.4 цього ж Кодексу, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Так, спором адміністративної юрисдикції, у розумінні п.1 ч.1 ст.3 КАС України, є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п.1 ч.2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАСУ).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Так, як видно з матеріалів справи та самої позовної заяви, позивач фактично оскаржує розпорядження Одеського міського голови №307 від 11.04.2017р. про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень.

Таким чином, предметом спору у даній справі фактично є рішення (розпорядження) органу місцевого самоврядування про передачу нежитлового приміщення в оренду релігійній організації, яка, на думку позивача, набула таке право оренди неправомірно та яке, в свою чергу, на момент звернення до суду із даними позовними вимогами вже повністю реалізовано, т.б. до того ж, на виконання цього спірного розпорядження вже укладено відповідний договір оренди цих приміщень.

Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що даний спір у справі, що розглядається, насправді стосується питань набуття права оренди на спірні нежитлові приміщення, яке підтверджується вже укладеним договором оренди, тобто цивільного права, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, повинні регулюватися нормами цивільного права.

При чому, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу в оренду нерухомого комунального майна (т.б. ненормативного акту, який вичерпує свою дію після своєї реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права оренди на спірні приміщення має вирішуватися в порядку не адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави апеляційному суду вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту його особистих приватних інтересів.

За правилами п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А згідно із п.10 ч.1 ст.16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. А у рішенні ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія приходить до висновку, що з моменту укладення між 3-ю особою та органом місцевого самоврядування договору оренди нерухомого майна припиняються адміністративні відносини між цими суб'єктами, та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки не притаманні адміністративним правовідносинам, натомість - притаманні цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.

При цьому, одночасно слід зазначити, що аналогічна правова позиція з даних питань була висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в постановах від 21.03.2018 року у справі №184/2470/13, від 04.04.2018р. по справі №539/1957/16а, від 16.05.2018р. по справі №911/4111/16.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було грубо порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до ст.319 КАС України, судове рішення суду 1-ї інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених ст.ст.238,240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст.19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, судова колегія, діючи межах доводів апеляційних скарг, у відповідності до ч.2 ст.9 та ст.319 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - часткове задоволення позовних вимог та одночасно закрити провадження у справі в частині позовних вимог, пов'язаних з оскарженням розпорядження Одеського міського голови.

Керуючись ст.ст.19,139,143,238,239,310,319,321,325,328,329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, пов'язану із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.11.2016 року щодо укладення договору оренди комунального майна.

Зобов'язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.11.2016 року щодо укладення договору оренди на нежитлові приміщення 2-го поверху №501 загальною площею 157 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти по даній заяві відповідне рішення згідно із ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Провадження у справі №522/8270/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеського міського голови Труханова Геннадія Леонідовича щодо визнання нечинним розпорядження Одеського міського голови №307 від 11.04.2017 року «Про передачу в оренду Духовному управлінню Євангельських християн Християнської реформаторської церкви нежитлових приміщень другого поверху №501 загальною площею 157,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1» - закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення із даними позовними вимогами до загального суду в порядку цивільного судочинства.

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору за подачу адміністративного позову в розмірі 426,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 23.08.2018р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.О. Димерлій