Справа № 804/2380/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2018 року справа № 804/2380/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПавловського Д. П.
при секретарі судового засіданняТрайдук С.В.
представник позивача представник відповідача не прибув не прибув
Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Екологія-Дніпро 2000» (далі - ТОВ «Екологія-Дніпро 2000», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, відповідач) в якому просить суд: визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Романа Григоровича щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відповідно до повідомлення № 55887377/7-20.1 від 26.02.2018 року; зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 804/4439/16, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 19 січня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним було отримано від головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. повідомлення про повернення виконавчого документа № 804/4439/16 стягувачу без прийняття до виконання № 55887377/7-20.1 від 26.02.2018 року. Підставою для повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначив, що «резолютивна частина виконавчого документа № 804/4439/16 містить вчинення кількох дій, а заявою про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2018 року не визначено в якій частині необхідно виконати рішення», що відповідно до п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає поверненню без прийняття до виконання. Позивач не погоджується з діями головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, вважає їх протиправними та такими, що порушують права та інтереси заявника, тому, просить суд зобов'язати відповідача прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі № 804/4439/16, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 19 січня 2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, та ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
05 травня 2018 року представником відповідача подано письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заперечує проти задоволення позовних вимог у зв'язку з тим, що резолютивна частина виконавчого документа № 804/4439/16 містить вчинення кількох дій, а заявою про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2018 року не визначено в якій частині необхідно виконати рішення, що відповідно до п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає поверненню без прийняття до виконання. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.
Представник позивача 16.07.2018 року надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив.
Частиною 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за заявою від 12.02.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Екологія-Дніпро 2000» звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з метою виконання виконавчого листа, виданого 19.01.2018 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом по справі № 804/4439/16.
Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Екологія-Дніпро 2000» отримано від головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. повідомлення про повернення виконавчого документа № 804/5638/16 стягувачу без прийняття до виконання № 55887377/7-20.1 від 26.02.2018 року.
Підставою для повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначив, що «резолютивна частина виконавчого документа № 804/4439/16 містить вчинення кількох дій, а заявою про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2018 року не визначено в якій частині необхідно виконати рішення», що відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає поверненню без прийняття до виконання.
Позивач не погоджується з діями державного виконавця, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Так, відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Правовідносини за участю органу державної виконавчої служби регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Зокрема, відповідно до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами 1, 3 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувана та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувана і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.
Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку.
Відповідно до частини 1, 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувана про примусове виконання рішення.
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція № 512).
Пунктом 3.4 вказаної Інструкції № 512 передбачено, що заява про відкриття виконавчого провадження подається до органу ДВС у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа, в якій у разі наявності можуть зазначатися номер мобільного телефону, факсу (телефаксу), адреса електронної пошти. До заяви про відкриття виконавчого провадження, яка подається представником стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.
Згідно із частиною 2 статті 4 Закону України «Про виконавче проваження», у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває у кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один бордник та один стягувач, а також визначається в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.
Пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання протягом трьох днів з дня його пред'явлення якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
З наведеної норми вбачається дві альтернативні умови, за яких виконавчий документ повертається стягувачу без виконання: 1) або виконавчий документ не відповідає вимогам, встановленим статті 4 Закону; 2) або стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 Закону.
Державним виконавцем в повідомлені про повернення виконавчого документа без виконання не було зазначено жодної інформації з приводу того, що виконавчий лист, виданий 19.01.2018 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом по справі №804/4439/16, не відповідає вимогам Закону, тому, суд вважає, що виконавчий документ не може бути повернутий без виконання, з підстави не відповідності вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Зі змісту норми пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не вбачається такої підстави для повернення виконавчого документа без виконання як «резолютивна частина виконавчого документа № 804/4439/16 містить вчинення кількох дій, а заявою про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2018 року не визначено в якій частині необхідно виконати рішення».
Отже, державний виконавець, повертаючи виконавчий документ без виконання, посилався на підставу, яка не передбачена пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, висновок відповідача про наявність обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження є помилковим та здійснений без належного вивчення державним виконавцем відповідної заяви та додатків до неї, враховуючи, що в разі необхідності позивачу щодо виконання виконавчого листа в частині, ним би було це зазначено, отже, позивач мав на меті саме виконання відповідачем виконавчого документа в цілому.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Р.Г. щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов'язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання та розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа у справі №804/4439/16, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.
Згідно із частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист по справі № 804/4439/16, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Таким чином, для відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне, зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист по справі №804/4439/16.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
За викладених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду у розмірі 3524,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 789 від 30.03.2018 року, наявним в матеріалах справи.
Отже, судовий збір у сумі 3524,00 грн. підлягає поверненню позивачу.
Відповідно до частини 1 статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 205, 241-246, 249, 250, 255, 268-272, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Романа Григоровича щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, відповідно до повідомлення № 55887377/7-20.1 від 26.02.2018 року.
Відповідно до частини 2 статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України, копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 287, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський