Справа № 821/1186/18
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/1186/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірною відмови у призначенні пенсії за віком та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

19 червня 2018 р. ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1В.), від імені якого діє ОСОБА_2 (надалі - представник позивача, ОСОБА_2Б.), звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (надалі - відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), в якому просить визнати неправомірним рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1, викладене у відмові відповідача №3313/03 від 11.12.2017 року та зобов'язати ГУ ПФУ в Херсонській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 24.10.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою суду від 25.06.2018 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Приписами частини третьої статті 263 КАС України визначено, що у даній категорії спорів заявами по суті справи є позов та відзив. При цьому, відповідно до частин 5 та 8 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до змісту позовної заяви, вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що до листопада 2006 року проживав у за адресою: Україна, АДРЕСА_1, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 24.10.2017 р. представник позивача, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав до Генічеського об'єднаного управління ПФУ особисту заяву позивача про призначення пенсії, нотаріально посвідчену та апостильовану, додавши о неї документи, достатні для призначення пенсії за віком. 26.12.2017 року листом Генічеського об'єднаного управління ПФУ в Херсонській області від 11.12.2017 р. № 3313/03 було повідомлено представника позивача про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком, оскільки при наданні заяви про призначення пенсії за віком не дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме не надано оригіналу або нотаріально завіреної копії документів. Позивач вважає вказану відмову відповідача незаконною та необґрунтованою, оскільки на час звернення за призначенням пенсії його вік склав 65 років, трудовий стаж - 25 років, а тому останній набув права на призначення пенсії за віком. Крім того, представник позивача зауважив, що всі надані документи були засвідчені нотаріусом в державі Ізраїль, підпис та повноваження якої підтверджена печаткою апостиль.

У строк встановлений судом, відповідач 16.07.2018 р. надав заперечення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позову, оскільки при надані заяви про призначення пенсії за віком позивачем не дотримано вимог ст. 44 Закону № 1058 в частині не надання необхідного пакету документів, що визначають право на цей вид пенсії, а саме, копія паспорту для виїзду за кордон та копія трудової книжки не завірені нотаріально, оскільки були надані копії з нотаріально посвідчених документів, замість безпосередньо нотаріально посвідчених копій. Щодо розміру пенсії, то відповідач зазначає, що мінімальний розмір пенсії за віком у для осіб, які втратили працездатність, встановлюється за наявності у чоловіків 35 років страхового стражу. При цьому, страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку, а за періоди до його впровадження - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством. Щодо проведення індексації, то з 01.10.2017 року відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII від 03.10.2017 р., їх індексація не здійснюється. Щодо виплати компенсації, то оскільки позивач, на думку відповідача, не має законних підстав для призначення пенсії, відповідно відсутні підстави для розрахунку компенсації. Також відповідач вказує, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з вказаним позовом.

Дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вказує про наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон PU086748, виданого 20.07.2016 р, орган видачі 2ISR.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки вбачається, що до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю ОСОБА_1 працював на території України, про що свідчить останній запис за № 24 від 25.9.2006 р. щодо відомостей про роботу.

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де 07.12.2006 р. взятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль, де проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Ізраїль. До виїзду за кордон позивач проживав за адресою: Україна, АРК, м. Севастополь, вул. Горького, 20.

24.10.2017 р. позивач через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Генічеського об'єднаного управління ПФУ в Херсонській області з заявою про призначення йому пенсії за віком, до якої додано наступні документи: оригінал особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та оригінал особистої декларації, підписані ОСОБА_1, підпис якого нотаріально посвідчено та апостильовано, довіреність, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон PU086748, виданого 20.07.2016 р, орган видачі 2ISR, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера № НОМЕР_1, копію трудової книжки БТ-1 №7436403, копію диплому ИВ-І №202458.

30.10.2017 р. рішенням Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області № 31 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яке вмотивовано тим, що ОСОБА_1 не є громадянином України, у нього відсутній паспорт громадянина України, відсутня реєстрація на території України, а також згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не має права на призначення пенсії, оскільки не досяг 60 річного віку.

11.12.2017 р. Генічеське об'єднане управління ПФУ Херсонської області листом № 3313/03 повідомило представника позивача про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач через свого представника звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону № 1058-ІV принципами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Приписами ст.8 Закону № 1058-ІV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. При цьому, вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Як вбачається зі змісту рішення Генічеського об'єднаного управління ПФУ Херсонської області від 30.10.2017 року № 31, однією з підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії є відсутність його реєстрації на території України.

Суд не погоджується з вказаною позицією відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

При цьому, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, і не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, держава Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У відповідності до абз.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Крім того, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування". Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю його реєстрації на території України є протиправною.

Статтею 44 Закону України № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною п'ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку № 22-1 міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

Згідно з пунктом 30 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;

в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 38 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку № 22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (пункт 43 Порядку № 22-1).

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, представником ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії за віком було додано нотаріально завірену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон, серії PU086748, виданого 20.07.2016 року, що підтверджується переліком додатків та штампом відповідача про реєстрацію такої заяви від 24.10.2017 р. № 3035/07.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про громадянство України" документами, які підтверджують громадянство України є, серед іншого, паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина для виїзду за кордон.

З огляду на викладене, суд не погоджується з позицією відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначення пенсії за віком, оскільки він не є громадянином України та у нього відсутній паспорт громадянина України.

Проте, суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Отже, обов'язковою умовою, яка визначає право особи на призначення пенсії за віком, є досягнення нею 60-річного віку.

Як вбачається з копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 народився 12 січня 1958 року, тобто об'єктивне право на призначення пенсії за віком у нього виникло по досягненню шістдесяти років, тобто з 12 січня 2018 року.

Пунктом 1.7 Порядку № 22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Отже, на момент звернення представника позивача з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, тобто станом на 24.10.2017 року позивач не досяг шістдесяти років, а відтак не набув права на призначення пенсії за віком, з зв'язку з чим суд погоджується з рішенням Генічеського об'єднаного управління ПФУ Херсонської області від 30.10.2017 року № 31, в якому однією з підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком є не досягнення ним 60-річного віку.

При цьому, суд на підставі ч. 2 ст. 77 КАС України не бере до уваги інші доводи сторін, викладені у позові та відзиві на позов, оскільки вони не були покладені в основу оскаржуваної відмови відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. (ч. 2 ст. 77 КАС України)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання Ізраїль, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса для листування: 69005, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, буд. 160, оф. 10.23) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (місцезнаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Дубровна В.А.

кат. 10.2.4.