Справа № 806/2305/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м.Житомир справа № 806/2305/18

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лавренчук О.В.,

секретар судового засідання Степанчук С.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Мартинівська сільська рада Пулинського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов"язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, що пов'язані з порушенням розгляду заяви ОСОБА_3 від 18.12.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, зареєстрованої відповідачем 22.12.2017 №Ж-17196/0/5-17 та як наслідок визнання бездіяльності протиправною;

- зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 18.12.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, зареєстрованої відповідачем 22.12.2017 за №Ж-17196/0/5-17 і прийняти рішення у формі наказу про надання дозволу ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства" орієнтовною площею 2,0000 га, яка розташована в адмінмежах Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за межами села Видумка згідно поданої заяви від 18.12.2017 (зареєстрована в Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області 22.12.2017 за №Ж-17196/0/5-17).

В обґрунтування позову зазначає, що 30.01.2018 отримала лист відповідача від 19.01.2018 №Ж-17196/0-85/0/22-18 з інформацією про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки у власність, який був оформлений без дотримання форми наказу. Вважає, що відповідач не прийнявши рішення у встановлений законом строк у формі наказу, та відмовляючи у задоволенні клопотання, з посиланням на відсутність відповіді від сільської ради, порушив права позивача.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

20 червня 2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що додана схема розташування земельної ділянки не дає змоги визначити місце розташування конкретної та бажаної земельної ділянки. Вказує, що додана позивачем схема не відповідає положенням Закону України "Про державний земельний кадастр".

25 червня 2018 року представник позивача подав клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.07.2018.

25 липня 2018 року в судовому засіданні представник позивача подав до суду клопотання про компенсацію витрат на переїзд до іншого населеного пункту для участі в судовому засіданні. Протокольною ухвалою долучено вказане клопотання до матеріалів справи.

Представник третьої особи до суду не з'явився. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із заявою від 18 грудня 2017 року в якій просила видати наказ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства" орієнтовною площею 2,0000 (два) га, яка розташована на території Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за межами населеного пункту". До клопотання додано: копію паспорта, копію РНОКПП, схему розташування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності. Заява отримана відповідачем 22 грудня 2017 року за вх №Ж-17196/0/5-17, що підтверджується відміткою на заяві (а.с. 20).

Листом №Ж-17196/0-85/0/22-18 від 19.01.2018 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомило, що розглянуло заяву ОСОБА_3 від 18.12.2017, однак, зважаючи на те, що графічні матеріали, додані до клопотання, не дають можливості встановити відповідність місцерозташування земельної ділянки вимогам законів та відсутня позиція сільської ради стосовно надання Головним управлінням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, відмовляє у задоволенні клопотання (а.с. 19).

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Частиною 1.ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України (у редакції станом на 18.12.2017), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частиною 1. ст. 19 ЗК України визначено, що Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Приписами п. "а" частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Згідно вимог ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом "б" частини 1 статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Суд відмічає, що графічних матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування є необхідною умовою для її ідентифікації відповідачем задля перевірки відповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом безспірно встановлено, що до заяви від 18.12.2017 позивачем додано схему, яка роздрукована із публічної кадастрової карти України.

Пулічна кадастрова карта- це інформаційний портал, на якому оприлюднюються відомості Державного земельного кадастру.

Статтею 1 Закону України, від 07.07.2011, № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр» визначено, що кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об'єкти Державного земельного кадастру.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону № 3613 державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону № 3613 внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 3613 внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, додана позивачем до клопотання від 18.12.2018 роздруківка із Публічної кадастрової карти України, інформація в якій створена належним суб"єктом є належним документом із відображенням інформації, яка дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, та містить прив'язку земельної ділянки до відповідного населеного пункту (с.Видумка), вказано кадастровий номер суміжної земельної ділянки та площу бажаної земельної ділянки (а.с.21).

Будь-яких спеціальних вимог до графічних матеріалів у ст.118 ЗК України не встановлено, крім зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки.

З огляду на вказане, суд вважає, до поданої заяви позивачем було надано належні графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, що є підставою для вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області.

Представник відповідача в судовому засіданні зауважила, що відділом розпорядження землями сільськогосподарського призначення направлено запит до Бабичівської сільської ради Пулинського району стосовно надання рішення про погодження або відмову у погодженні щодо надання Головним управлінням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак станом на день направлення листа від 19.01.2018 №Ж-17196/0-85/0/22-18 відсутня позиція сільської ради щодо визначеного в запиті відділу питання.

Суд зазначає, що Держземагентством України прийнято наказ від 15.10.2014 №328 "Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014", зокрема - рішення колегії Держземагентства України №2/1 "Про обов'язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності".

Відповідно до п. 2 рішення колегії № 2/1 "Про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності", начальники головних управлінь Держземагентства в областях, м. Києві за зверненнями юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які не перебувають у їхньому користуванні, що надходитимуть з 15.10.2014, забезпечують обов'язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою. Під час розгляду клопотань про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності надсилати органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

Підпунктами 2 та3 п. 2 рішення колегії Держземагентства України №2/1, у разі надходження у десятиденний строк від органу місцевого самоврядування мотивованих заперечень стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які безпосередньо передбачені законом, зокрема ч. 7 ст. 118 та ч. 3 ст. 123 ЗК України відмовляти заявникові у задоволенні відповідного клопотання.

Суд відмічає відсутність в матеріалах адміністративної справи та у листі від 19.01.2018 №Ж-17196/0-85/0/22-18 жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про направлення до сільської ради відповідного запиту та отримання відповідачем відповіді від органу місцевого самоврядування з вмотивованими заперечення стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності.

Виключно нормами ЗК України визначено механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови в цьому визначені.

Так, Європейський суд з прав людини у п.53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом".

На переконання суду, допустимих, достовірних, достатніх доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення представник відповідача не надала, а прийняте рішення містить формальні відписки та посилання.

Як вже зазначалось, ч. 7 ст.118 ЗК України визначено, що підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Отже, законодавством України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Однак, судом встановлено, що вказана у листі відповідача підстава відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не визначена ч.7 ст.118 ЗК України.

Щодо твердження представника позивача, що рішення відповідача за наслідком розгляду заяви позивача від 18.12.2017 повинне бути у формі наказу, а не листа, суд зазначає наступне.

ОСОБА_6 Суд у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2208/17 (провадження №К/9901/4400/17) зазначив, що дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у частині 7 статті 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Для порівняння, у частині 9 статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

У статті 118 ЗК України не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521).

У пункті 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 № 883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача розглянути заяву та прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у частині 6 статті 118 ЗК України, у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивача є зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області прийняти відповідне рішення, тобто рішення про надання або рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Будь-яких інших зауважень до пакету документів, наданих позивачем із заявою, або інших перешкод для надання дозволу відповідачем не наведено, окрім тих, про які зазначено у відмові від 19.01.2018 №Ж-17196/0-85/0/22-18

ОСОБА_6 Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

ОСОБА_6 Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17 (адміністративне провадження №К/9901/16673/18) вказав, що умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача щодо зобов'язання повторно розглянути її заяву від 18.12.2017 (дата реєстрації 07.03.2018) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Суд відмічає, що покладення такого обов'язку на відповідача не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та перебиранням суду на себе управлінських функцій відповідача.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до наявної у матеріалах справи квитанції №0..1 від 10.03.2018, позивачем при зверненні із позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держгеокадастру на користь ОСОБА_3 704,80 грн. витрат по сплаті судового збору.

Щодо вимоги про стягнення на користь представника позивача ОСОБА_1 витрат, пов'язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне.

Представником позивача до відділу документального забезпечення суду подано заяву про розрахунок та компенсацію витрат на переїзд до іншого населеного пункту для участі у судовому засіданні.

Згідно ч.3 ст.135 КАС України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.5 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Із поданої представником позивача заяви встановлено, що ОСОБА_1 просить відшкодувати понесені витрати на переїзд до іншого населеного пункту та повернення в пункт перебування позивача: м.Київ - м. Житомир - м.Київ.

На підтвердження здійснених витрат представник позивача ОСОБА_1 надав квитанцію щодо оплати пального, з якої вбачається, що здійснено відпуск дизельного пального на загальну суму 1526,95 грн.

Представником позивача надано розрахунок витрат пального з урахуванням відстані 282 км (м.Київ - м. Житомир - м.Київ), витрат пального на 100 км шляху (7,5л/100 км) 21.15 л та вартості пального згідно наданого чеку 24,49 грн/літр. Отже, загальна сума витрат на переїзд становить: 21,15 л * 24,49 грн/л= 517,96 грн

Таким чином, розмір обґрунтованих та документально підтверджених витрат позивача на переїзд до іншого населеного пункту для участі у судовому засіданні становить 517,96 грн.

Частиною першою статті 135 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи прибуття представника позивача в судове засідання 25.07.2018 та наявність належного документального підтвердження витрат представника позивача на переїзд до Житомирського окружного адміністративного суду для участі у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що судові витрати позивача складають 517,96 грн. та підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо розгляду заяви ОСОБА_3 від 18.12.2017.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 18.12.2017 та вирішити питання про надання або про відмову ОСОБА_5 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно орієнтовною площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства на території Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за межами села Видумка.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (04116, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (10002, вулиця Довженка, будинок 45, місто Житомир, код юридичної особи в ) документально підтверджену суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (представник позивача) (04116, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) документально підтверджені судові витрати пов'язані із прибуттям до суду, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (10002, вулиця Довженка, будинок 45, місто Житомир, код юридичної особи в ) у сумі 517,19 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Лавренчук

Повне судове рішення складене 30 липня 2018 року