Справа № 805/4782/18-а
Суддя: Буряк І. В.
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2018 р. Справа№805/4782/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, відповідно до тексту якого, просить суд: визнати протиправними дії Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2015 року; зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2015 року та виплатити заборгованість за весь період несплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є отримувачем пенсії та перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в Словянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Відповідно до довідки від 15 вересня 2017 року № НОМЕР_1, місцем проживання є: вул. Знаменський тупик, 65, смт. Черкаське, Словянський район, Донецька область. З невідомих позивачу підстав, відповідач перестав виплачувати пенсію позивачу, у звязку із чим останній вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його конституційні права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

В установлений судом строк, відповідачем через відділ документообігу та архівної роботи Донецького окружного адміністративного суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як особа, переміщена з району проведення антитерористичної операції. З 01.06.2018 року позивачу припинено виплату пенсії на підставі рішення Управління «Про припинення нарахування та виплати пенсії» від 31.05.2018 року. Законність прийнятого рішення відповідач обґрунтовує ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.1, п.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постановою КМУ «Про облік внутрішньо переміщених осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № №506 від 01.10.2014 року, постанови КМУ «Про облік внутрішньо переміщених осіб» №509 від 01.10.2014 року. «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» №637 від 05.11.2014 року, постанови КМУ «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям донецької області» №595 від 07.11.2014 року, постановою КМУ «деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016 року.

Вважає, що управління діяло в межах чинного законодавства. Крім того, зазначає, що управління не відмовляється поновити нарахування та виплату пенсії позивачу, але, вказані дії можливі лише за умови дотримання відповідного порядку передбаченого чинним законодавством. На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 263 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином України, (НОМЕР_2) пенсіонером (пенсійне посвідчення серія АГ № 161482) та перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з району проведення антитерористичної операції Слов'янського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області згідно довідки від 15 вересня 2017 року № НОМЕР_1.

За заявою позивача від 15.09.2017 року пенсійну справу взято на облік Слов'янського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що підтверджується Розпорядженням управління від 23.04.2018 року № 1502 з виплатою з 01.04.2015 року.

26.09.2017 року комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення № 63, відповідно до якого виплату відповідних соціальних виплат ОСОБА_1 відновлено.

Крім того, відповідачем до суду була надана довідка про розмір призначеної і фактично виплаченої пенсії ОСОБА_1, згідно якої пенсія виплачена по березень 2015 року включно, втім відповідно рішення про припинення виплати пенсії, наданого відповідачем, виплату пенсії позивачу припинено з 01.06.2018 року.

Інших доказів в обґрунтування законності підстав для припинення виплати пенсії позивачеві з 01.03.2015 року та прийняття рішення про припинення з 01.06.2018 року суду не надано.

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви та заперечення на позов, спірним питанням у справі є правомірність припинення виплати пенсії позивачу.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування(далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідач підтвердив взяття позивача на облік та виплату пенсії позивачу по березень 2015 року (включно) довідкою про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії.

В той же час, згідно рішення відповідача за о/р №306420 від 31.05.2018 року виплата пенсії позивачу припинена з 01.06.2018 року, зазначене рішення прийнято відповідачем керуючись підпунктом 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеними особам за місцем їх фактичного проживання/перебування затвердженого постановою КМУ №365 від 08.06.2016 року визначено підстави припинення соціальних виплат, серед яких і отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідачем прийнято рішення про припинення виплати пенсії не на підставі статті 49 ЗУ №1058, а керуючись нормативно правовими актами Кабінету міністрів України, крім того, як встановлено з матеріалів наданих сторонами, судом встановлено, що пенсійні виплати припинені з 01 квітня 2015 року проте як рішення про припинення прийнято 31.05.2018 року.

За зазначених обставин суд дійшов висновку, що відповідач діяв всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб В абзаці дев'ятому статті 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб доповнена частина 1статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Разом із тим, Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову у справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Тут слід зазначити, що таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов'язаний із статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю. Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

В якості джерела міжнародного права національні суди України повинні посилатися на рішення Європейського суду з прав людини в справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, де поважний суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території (в даному випадку - Придністров'я), вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, до вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи застосовується той закон, під час чинності якого вони здійснюються.

Крім того, суд зазначає, що у цій справі сам факт існування у позивача права на отримання пенсії не оспорюється сторонами. Суть права позивача є достатньо чіткою і передбачено діючим законодавством. Суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом раніше, відповідачем було прийнято рішення про припинення позивачу виплати пенсії. Отже, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту прав і інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог та скасувати зазначене рішення відповідача.

Враховуючи вищевикладене, та той факт що позивачем виконано певний порядок, встановлений для осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території, суд дійшов висновку що пенсійний орган неправомірно припинив пенсійні виплати позивачу з 01 квітня 2015 року по теперішній час.

Втім суд звертає увагу на таке, з тексту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01 березня 2015 року, проте з наданої відповідачем довідки про розмір призначеної та фактично виплаченої пенсії за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року судом встановлено, що відповідачу припинено пенсійні виплати з 01 квітня 2015 року. Тобто за березень 2015 року нараховано та виплачено суму пенсійних виплат у розмірі 1490,51 грн.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п'ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність дій відповідача з припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2015 року.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, враховуючи, що наявними матеріалами справи підтверджено невиплату пенсії позивачу саме з 01 квітня 2015 року, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2015 року та зобовязати останнього поновити нарахування і виплату пенсії позивачу та виплатити заборгованість за період з 01 квітня 2015 року, при цьому суд вважає за необхідне скасувати рішення органу пенсійного фонду про припинення нарахування та виплати пенсії.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Нормами статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії позивачу та виплатити заборгованість за період з 01 квітня 2015 року підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 року суд відстрочив позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення. Нормами частини другої статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15,19-21,72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161,164,192-194,224-228,241-247,255,253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (Донецька область, м. Дебальцеве, м/р Восточний, 1/62, ІНН НОМЕР_3) до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84122, Донецька область, м. Словянськ, пл. Соборна, 3, ) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2015 року;

Зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2015 року та виплатити заборгованість за весь період несплати.

Скасувати рішення Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Про припинення нарахування та виплати пенсії за о/р № 306420 від 31.05.2018 року, яким виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01 червня 2018 року.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині зобов'язання Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відновлення нарахування і виплати пенсії ОСОБА_1 та виплатити заборгованість у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 704,80 гривень.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 23 липня 2018 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями293,295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Буряк І. В.