Справа № 808/1779/17
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

27 червня 2018 року 16:19Справа № 808/1779/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О.

та представників

позивача: ОСОБА_1

відповідачів: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка»

до 1. Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області

2. Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (далі позивач) до Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач 1) та до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати: податкове повідомлення-рішення відповідача 1 №402 від 01.11.2016 та податкове повідомлення-рішення відповідача 2 № від 03.02.2017.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем 1 проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій, їх реальності та відображення в обліку по взаємовідносинах з ТОВ «Флешкорп» за період січень, лютий, березень 2016 року, за результатами якої складено Акт перевірки від 16.09.2016 № 88/08-29-14-02/24510970 (далі Акт перевірки). На підставі висновків зазначеного Акту перевірки відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Позивач вважає, що висновки відповідача про вчинення позивачем порушень податкового законодавства мають характер припущень та є необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам, зроблені без належного дослідження всіх наявних документів та спростовуються наявними первинними документами, які оформлені відповідно до вимог законодавства.

Ухвалою від 16.06.2017 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 04.07.2017.

04.07.2017 від відповідача 2 до суду надійшли заперечення проти позову.

Ухвалою від 04.07.2017 за клопотанням представника позивача провадження у справі було зупинене до 14.09.2017.

14.09.2017 від відповідача 2 до суду надійшли додаткові документи в обґрунтування його заперечень.

Ухвалою від 14.09.2017 провадження у справі було поновлене.

Ухвалою від 14.09.2017 за клопотанням представника відповідача 2 провадження у справі було зупинене до 17.10.2017.

Ухвалою від 17.10.2017 провадження у справі було поновлене.

Ухвалою від 17.10.2017 за клопотанням представника позивача провадження у справі було зупинене до 07.12.2017.

Ухвалою від 07.12.2017 провадження у справі було поновлене.

Ухвалою від 07.12.2017 за клопотанням представника позивача провадження у справі було зупинене до 27.02.2018.

15.12.2018 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України.

26.02.2018 від позивача до суду надійшли додаткові в обґрунтування його вимог.

Ухвалою від 27.02.2018 провадження у справі поновлене.

Ухвалою від 27.02.2018 розгляд справи був відкладений, призначене підготовче засідання на 26.03.2018.

Ухвалою від 26.03.2018 підготовче засідання було відкладене на 24.04.2018.

04.04.2018 від відповідача 2 до суду надійшов відзив на позов.

Ухвалою від 24.04.2018 строк підготовчого провадження був продовжений до 28.05.2018, підготовче засідання відкладене на 23.05.2018.

22.05.2018 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 23.05.2018 підготовче засідання було відкладне на 29.05.2018.

29.05.2018 від позивача до суду надійшли додаткові докази в обґрунтування його вимог.

Протокольною ухвалою від 29.05.2018 було закінчене підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті в цей же день.

У судовому засіданні 29.05.2018 оголошувалась перерва до 27.06.2018.

Представник позивача у судовому засіданні адміністративний позов підтримав, просилив суд позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив відповідача 2.

Представник відповідача 2 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, вказав, що під час проведення перевірки встановлені порушення норм Податкового кодексу України, які полягають в завищенні податкового кредиту з ПДВ.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 27.06.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши представників сторін, розглянувши наявні матеріали та зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

На підставі направлення від 01.09.2016 №251, виданих відповідачем 1, згідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питання дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій, їх реальності та відображення в обліку по взаємовідносинам з ТОВ «Флешкорп» за період січень, лютий, березень 2016 року, за результатами якої складено Акт перевірки.

Згідно висновків Акту перевірки (т. 1, стор. 27 на звороті) перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пп. пп. 14.1.36, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 ПК України, наказу №966 від 23.09.2014 «Про затвердження форми та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» позивачем завищено податковий кредит на суму 115117 грн. за березень 2016 року, сформований від ТОВ «Флешкорп» та не реалізований на контрагентів-покупців, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку відємного значення попереднього звітного періоду (р. 18.1 податкової декларації з ПДВ) за березень 2016 року на суму 115117 грн.;

- внаслідок порушення пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, п. 187.1 ст. 187 ПК України встановлене завищення податкових зобовязань по податку на додану вартість, внаслідок проведення операцій, реальність здійснення яких не підтверджено по ланцюгу постачання за січень, лютий, березень 2016 року на загальну суму податкового зобовязання 587240 грн з контрагентами-покупцями, в тому числі за періоди: січень 2016 року 3250 грн., лютий 2016 року 563949 грн., березень 2016 року 20041 грн., та завищення суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість на суму ПДВ 599899 грн., в тому числі: січень 2016 року 55860 грн., лютий 2016 року 264664 грн., березень 2016 року 279375 грн.

За наслідками розгляду заперечень позивача на Акт перевірки, відповіддю відповідача 1 від 31.10.2016 висновки Акту перевірки залишені без змін.

На підставі Акту перевірки 01.11.2016 відповідачем 1 були прийняті податкові повідомлення-рішення

1. №402, яким позивачу було:

- зменшено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість: за січень 2016 року на 3250 грн., за лютий 2016 року на 563949 грн., за березень 2016 року на 20041 грн., а загалом на 587240 грн.;

- зменшено суму податкового кредиту з податку на додану вартість: за січень 2016 року на 55860 грн., за лютий 2016 року на 264664 грн., за березень 2016 року на 279375 грн., а загалом на 599899 грн.

2. №402, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на 143896,25 грн., з яких за податковим зобовязанням 115117 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 28779,25 грн.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх у адміністративному порядку.

Рішенням відповідача 2 від 01.02.2017 №454/10/08-01-10-01-13 податкове повідомлення-рішення №402 залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення №402 скасоване в частині 115117 грн. зайво зменшеного податкового кредиту, в іншій частині це податкове повідомлення-рішення залишене без змін.

На підставі Акту перевірки та рішення відповідача 2 від 01.02.2017 №454/10/08-01-10-01-13 05.02.2018 відповідачем 2 було прийняте податкове повідомлення-рішення №000061407, яким позивачу було: зменшено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість: за січень 2016 року на 3250 грн., за лютий 2016 року на 563949 грн., за березень 2016 року на 20041 грн., а загалом на 587240 грн.; зменшено суму податкового кредиту з податку на додану вартість: за січень 2016 року на 55860 грн., за лютий 2016 року на 264664 грн., за березень 2016 року на 164258 грн., а загалом на 484782 грн.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення відповідача 1 від 01.11.2016 №402 та відповідача 2 від 03.02.2017 №000061407 до ДФС України. Рішенням ДФС України від 18.04.2017 №8134/6/99-99-11-01-01-25 зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін, скарга без задоволення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З Акту перевірки вбачається, що перевіркою не підтверджено реальність господарських операцій з придбання товару між позивачем та його контрагентом ТОВ «Флешкорп», як наслідок, зроблено висновки про безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ.

Як зазначено в Акті перевірки поставлений позивачу товар був придбаний ТОВ «Флешкорп» у ТОВ «Джета Трейд», при цьому у податкового органу відсутня інформація про наявність у ТОВ «Джета Трейд» такого товару, через що відповідачами зроблений висновок про нереальність операції з придбання позивачем товарів, поставлених ТОВ «Флешкорп».

У звязку з відсутністю інформації щодо придбання контрагентом-постачальником вищенаведеного товару у своїх постачальників, їх реалізація по ланцюгу на адресу позивача є неможливою. В підтвердження зазначеного перевіряючі в акті перевірки відображають взаємовідносини по ланцюгу постачання: позивач - ТОВ «Флешкорп» - ТОВ «Джета Трейд», та зазначають що відносно службових осіб ПП «Лоза», із яким ТОВ «Джета Трейд» мало правовідносини, наявні кримінальні провадження з ознаками фіктивності; відсутність факту здійснення імпортних операцій контрагентами-постачальниками при реалізації товарів імпортного походження з зазначенням кодів УКТ ЗЕД.

Тобто, сумніви відповідача ґрунтуються на тому, що відповідачу 1 під час перевірки не вдалось дослідити ланцюг постачання товарів від третіх осіб на користь контрагента позивача. Також відповідач вважає, що доказом нереальності господарських взаємовідносин між позивачем та його контрагентом є відсутність сертифікатів походження та товарно-транспортних накладних щодо постачання товарів від ТОВ «Флешкорп» позивачу.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно із пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Нормами п. 44.1 ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно п. 44.2 ст. 44 ПК України, для обрахунку обєкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб'єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Нормою п. 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу наведених норм вбачається, що у підприємства є право на включення до податкового кредиту сплачених сум ПДВ іншому платнику податку за умови проведення реальної господарської операції (право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання товарів чи послуг) та наявності первинних документів, які підтверджують її проведення. Тобто, податковий кредит у платників податків виникають внаслідок здійснення реальної операції, а податкова накладна складається для її документального підтвердження. Податкова накладна сама по собі, без здійснення операції, не дає право на податковий кредит. За змістом наведених норм закону, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять придбання товарів/послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають його цілям господарської діяльності, підтвердження обліковими, розрахунковими документами, та наявність податкової накладної.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону №996, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно ст. 1 Закону №996, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

За змістом ч. 1 ст. 9 Закону №996, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до абз. 1-7 ч. 2 ст. 9 Закону №996 первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Абзацом 9 частини 2 статті 9 Закону №996 визначено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та не спростовано представником відповідача, що позивачем до перевірки було надано договір, видаткові накладні, податкові накладні, документи щодо перерахування позивачем ТОВ «Флешкорп» грошових коштів за постачання товару, що, в свою чергу, підтверджує рух активів та зміну майнового стану.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим резюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

На момент здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та ТОВ «Флешкорп», останнє було зареєстровано в установленому законом порядку, є платником ПДВ, відповідні відомості щодо них містилися в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій та установ, реєстрі платників ПДВ на сайті Державної фіскальної служби України.

Суд зазнає, що чинне законодавство України не ставить в залежність право платника податків - позивача - на віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту від стану податкового обліку контрагентів, зокрема, і від сплати останніми своїх податкових зобов'язань і тим паче від неможливості доведення поставки товару за всім ланцюгом. Позивач не може нести відповідальність за невиконання постачальниками своїх контрагентів своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника податків додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його контрагентами та постачальниками контрагентів правил оподаткування, а тому позивач не зобов'язаний володіти інформацією відносно виконання податкових зобов'язань всіма субєктами у ланцюгу постачання.

Крім того, суд зазначає, що відсутність у контрагентів достатніх матеріальних, трудових чи будь-яких інших ресурсів, як і наявність або відсутність таких контрагентів за юридичною адресою, чи неможливість проведення у субєкта господарювання перевірки, не має своїм наслідком недійсність укладених ним правочинів та не може слугувати доказом наявності у цих субєктів господарювання такої мети як порушення інтересів держави у сфері оподаткування.

Суд звертає увагу на те, що ніякі негативні обставини, які мають місце у контрагентів позивача, не є підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит з податку на додану вартість, оскільки, як було встановлено судом, позивач виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, а тим паче постачальників своїх контрагентів. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти поставку товару за всім ланцюгом на предмет виконання контрагентами в ланцюзі постачання вимог податкового законодавства та їх безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми витрат до своїх витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, безпідставними є посилання контролюючого органу на відсутність реального характеру господарських операцій та настання правових наслідків, обумовлених договорами, укладеними між позивачем та його контрагентами, з підстав неможливості підтвердити рух товару за ланцюгом, відсутності необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючих субєктів не є передумовою для визначення господарської компетенції останніх та не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.

Позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності або податкової дисципліни. При вчиненні контрагентами позивача порушень норм податкового чи іншого законодавства саме ці особи повинні нести відповідальність та інші негативні наслідки.

З огляду на норми Податкового кодексу України слід дійти висновку про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформлених податкових накладних, фактична сплата грошових коштів контрагентам, в сумі визначеній в податкових накладних, а також фактичне виконання господарських операцій, за наслідками яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Викладені вище висновки висловлює та підтримує Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях, наприклад: ухвала ВАСУ від 27.01.2016 по справі №825/2164/14 К/800/48577/14; постанова ВАСУ від 28.01.2016 по справі №2-а-2413/12/2070 К/9991/74380/12; ухвала ВАСУ від 17.02.2016 по справі №821/4107/14 К/800/30249/15; та Верховний суд - постанова Верховного суду у справі №813/1497/17 від 21.02.2018 року.

Твердження фіскального органу про наявність кримінальних проваджень не повинні братись судом до уваги, оскільки в силу статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. З огляду на викладене, суд вважає, що окремі документи з матеріалів кримінального провадження за відсутності вироку, що у встановленому законом порядку набрав законної сили, не можуть вважатися доказом, на який податковий орган вправі посилатися в обґрунтування безтоварності (нереальності) операції.

Крім того, перелік матеріалів, які можуть бути використані посадовими особами для висновків за результатами перевірок, визначено пунктами 77.8, 78.7 та 83 ПК України. Окремі документи з матеріалів кримінальних проваджень (за виключенням судових рішень), як-то протоколи допиту учасників кримінального провадження, письмові пояснення осіб, постанови слідчих, клопотання прокурорів, тощо не віднесені до такого переліку. Відповідно до положень КАС України підстави для висновків суду є відомості отримані судом під час судового засідання, і суд не в праві обґрунтовувати свої рішення окремими твердженнями органів досудового слідства.

Необхідно зазначити, що відповідачем не надані документи, які б свідчили про порушення кримінального провадження за фактом фіктивного підприємництва відносно безпосередніх контрагентів позивача, всі вони стосуються лише постачальників контрагентів. Суд зазначає, що саме по собі порушення кримінального провадження без доведеності фіскальним органом, на підставі належних та допустимих доказів здійснення контрагентом протиправної, злочинної діяльності, що спрямована на формування необґрунтованої податкової вигоди, та без доведення обізнаності платника податків про незаконний характер діяльності контрагентів, не може бути належним доказом протиправного формування платником податків даних податкового обліку.

Податковою крім власного зазначення про наявність кримінальних проваджень не надані документи підвереджуючи наявність таких проводжень (витяги з Єдиного реєстру кримінальних проваджень).

Судом під час судового розгляду встановлено, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Флешкорп» були проведені в межах цивільного, господарського та податкового законодавства. При укладанні договору, зазначеного в акті, сторонами були виконані необхідні умови, перераховані кошти, оформлені первинні документи, переданий товар.

Судом були досліджені первинні документи, на підставі яких формується бухгалтерський та податковий облік, які були складені на підставі договорів з контрагентами позивача, та встановлено, що вказані господарські операції пов'язані з господарською діяльністю позивача, а первинні документи складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому, суд вважає висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, неправомірними. Взаємовідносини позивача з ТОВ «Флешкорп» виникли на підставі Договору №181 від 31.01.2016 року, на виконання договору складені видаткові накладні, податкові накладні, здійснена повна оплата за поставлений товар. На сторінці 16 Акту перевірки (т. 1 а.с. 24 зворот) відповідачем наведена податкова інформація щодо взаємовідносин ТОВ «Флешкорп» із його контрагентами, а також інформація щодо цих контрагентів, яка безпосередньо не стосується взаємовідносин ТОВ «Флешкорп» із позивачем, а висвітлює субєктивну оцінку діяльності ТОВ «Флешкорп».

Щодо відсутності сертифікатів походження на отриману продукцію від ТОВ «Флешкорп» суд зазначає, що сертифікат або паспорт не є первинними документами в розумінні 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідно відсутня обовязковість їх зберігання. Крім того, цими документами жодним чином не підтверджується рух активів.

Суд зазначає, що субєкт господарювання в правовій державі діє за принципом «що не заборонено, те дозволено», тоді як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, в силу приписів ст. 19 Конституції України, повинні діяти за принципом «заборонено все, що не дозволено».

Відтак, з урахуванням наведених вище висновків суду, позов підлягає задоволенню, а саме: податкові повідомлення-рішення №402 від 01.11.2016 та № від 03.02.2017 є протиправними та підлягають скасуванню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у звязку із чим позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області за №402 від 01.11.2016.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області за №000661407 від 03.02.2017.

4. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 18238 (вісімнадцять тисяч двісті тридцять вісім) гривень 77 копійок присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, буд. 4-а; ) солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (69001, м.Запоріжжя, вул. Перемоги, 14; ) та Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166; ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 06.07.2018.

Суддя Ю.П. Бойченко