Справа № 818/1358/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Соколов В.М.

17 липня 2018 р. Справа № 818/1358/18

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 Уддін на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 Уддін до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, -

В с т а н о в и л а:

28.03.2018 року позивач ОСОБА_3 Уддін звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (подалі ДМС України, відповідач) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.02.2018 року № 17-18;

- зобовязати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно прийняте оскаржене рішення, оскільки він має побоювання стати жертвою нелюдського, такого, що принижує гідність поводження чи покарання у разі повернення у ОСОБА_2, у зв'язку з перебуванням ним у незареєстрованому шлюбі з іноземною громадянкою та народжену поза шлюбом дитину.

Заперечуючи проти позову, відповідач ДМС України зазначає, що немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення позивача до ОСОБА_2 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_2. Тому, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року (рішення у повному обсязі виготовлено 30.04.2018 року) у задоволенні вимог ОСОБА_3 Уддіна відмовлено.

Суд першої інстанції своє рішення обґрунтував відсутністю вагомих підстав вважати, що в разі повернення до ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини, або позивач зіткнеться з серйозною індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_2.

Так, незважаючи на те, що в ОСОБА_2 мають місце випадки позасудових покарань за порушення релігійних правил, вони переважно стосуються жінок та не мають широкого поширення, а тому, твердження позивача щодо існування індивідуальної загрози з боку релігійних лідерів в разі тимчасового повернення до ОСОБА_2 - не вважається суду ймовірним.

Окрім того, при розгляді справи судом взято до уваги інформацію МЗС України по ОСОБА_1 Республіці ОСОБА_2 (№ 640/17-500-1955 від 21.07.2017 року), відповідно до якої зазначена країна не є проблемною в плані забезпечення базових прав людини.

Суд не побачив достатньої аргументації побоюванням ОСОБА_3 Уддіна у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, а тому дії ДМС України є правомірними, а рішення від 16.02.2018 року № 17-18 про відмову ОСОБА_3 Уддіну у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що виріс в родині, яка дотримується суворих релігійних правил, за якими будь-які сексуальні відносини з жінками до шлюбу заборонені. Порушення встановлених релігійних правил вважаються суворою провиною і підлягають покаранню. В ОСОБА_2 пари, які не перебувають у законному шлюбі та мають позашлюбну дитину, можуть бути засудженими до Фетви, вигнаними з власних будинків чи вбитими прибічниками ісламських фанатів. У звязку з цим, він побоюється, що в разі повернення до ОСОБА_2, може стати жертвою переслідування, дискримінації та принизливого ставлення з боку оточуючих. У випадку відносин із жінкою іншої релігії, такі відносини можуть бути сприйняті суспільством лише тоді, коли це прийнято ісламом. Позивач вважає, що поліція чи інші правоохоронні органи не зможуть його захистити.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги рішення Трибуналу з розгляду скарг біженців ОСОБА_4 від 30.10.2009 року, відповідно до якого, за результатами вивчення доводів скаржника та після аналізу ситуації з даного питання в країні Бангладеш суд дійшов висновку в тому, що «твердження заявника про те, що якщо він і його сім'я будуть проживати у ОСОБА_2, то вони будуть переслідувані оскільки його дружина та його дочка мають інші расові риси і тому, що вони будуть відомі як не мусульмани, а також не одружені. Трибунал визнає, що шкода, завдана заявнику та його сім'ї ОСОБА_2 стане серйозною шкодою для заявника. Хоча дані зазначеної країни вказують на те, що в таких містах, як Дакка, застосовуються більш ліберальні норми, Трибунал вважає, що заявник має справжні шанси на страждання та серйозну шкоду, навіть якщо би він переїхав до Дакки. Трибунал вважає, що навіть якщо заявник повинен був переїхати та жити з дружиною та їх дитиною в більш ліберальному суспільстві більшого міста, залишається реальний шанс, що заявник буде переслідуваний через те. що будучи у незаміжніх стосунках з не мусульманами, різної раси дали життя дитині поза шлюбом» (пункти 112, 114 Рішення).

Заперечуючи проти доводів і вимог апеляційної скарги, відповідач ДМС України вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною, а натомість рішення суду першої інстанції таким, що прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, із застосуванням норм як процесуального так і матеріального права, а також, із зясуванням в повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

Відповідач зазначає, що згідно інформації по країні походження, в ОСОБА_2 допускаються міжконфесійні шлюби, які оформлюються за цивільним правом. Однак, вони не поширені. Особи, які уклали міжрелігійні шлюби та проживають на території ОСОБА_2, можуть піддаватися дискримінації, переслідуванню та насиллю. В більшості випадків, проблеми в змішаних шлюбах виникають через несприйняття їх родинами.

Отже, враховуючи вищевикладене, вбачається, що на даний час в ОСОБА_2 проблеми у міжконфесійних шлюбах та винесення Фетв за порушення релігійних правил не мають широкого поширення, випадки насилля спостерігаються, в більшості випадків, по відношенню до жінок та в сільській місцевості.

Таким чином, твердження Позивача щодо існування для нього індивідуальної загрози з боку релігійних лідерів в разі тимчасового повернення до ОСОБА_2 не підтверджується належними доказами, та не може бути взятим судом до уваги.

Оскільки у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-УІ, відсутні підстав для набуття ним статусу біженця.

Крім цього, відсутні підстави вважати, що в разі повернення до ОСОБА_2 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_2. Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 Уддіна задоволенню не підлягає, а судове рішення слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 Уддін є громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, бангладешець за національністю, мусульманин за релігійним переконанням, неодружений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України, має середнє-спеціальну освіту. Місцем народження та проживання в ОСОБА_2 є Сілхет.

17.10.2016 року позивач прибув на територію України з метою навчання в Сумському державному університеті, скориставшись повітряним сполученням за маршрутом: ОСОБА_2 (Дакка) - ОАЕ (Шарджа) - Україна (пункт пропуску Бориспіль). 31.10.2016 року він зарахований на 1-й курс спеціальності «Автоматизація та компютерно-інтегровані технології», з 21.06.2017 року за невиконання фінансових умов договору відрахований з навчального закладу.

28.06.2017 позивач виявлений та затриманий прикордонним нарядом на ділянці ВПС «Великий Березний» при спробі незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку у складі групи осіб. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.06.2017 року його затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він через три місяця знаходження звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача ДМС України від 16.02.2018 року № 17-18, відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, ОСОБА_3 Уддіну відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні /а.с. 13/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI передбачає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами першою та сьомою статті 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ОСОБА_5 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у звязку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обовязок підтверджувати чи оцінювати всі факти, чи стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє обєктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Судом установлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Як убачається із загальновідомої інформації по країні походження, в ОСОБА_2 допускаються міжконфесійні шлюби, які оформлюються за цивільним правом, однак вони не поширені. Особи, які уклали міжрелігійні шлюби та проживають на території ОСОБА_2, можуть піддаватися дискримінації, переслідуванню та насиллю (https://coi.easo.europa.eu/administration/easo/PLib/Bangladesh Country Overview December 2017.p df), остання дата доступу 17.01.2018 року.

Інформація австралійського Трибуналу у справах біженців підтверджує, що «...возможно, что в сельских районах Бангладешские общины не могут положительно относиться к таким бракам». В той же час, уточнює, що «в городских районах они (межрелигиозные браки) не считаются большим табу». Australia: Refugee Review Tribunal, Bangladesh:12 February 2008, BGD32882, availableat: http://www.refworld.org/docid/4f40f0072. html, неофіційний переклад, [accessed 17 January 2018].

В більшості випадків, проблеми в змішаних шлюбах виникають через несприйняття їх родинами. «Если семья принимает брак, примет и общество. Такие сопротивления гораздо чаще встречаются в сельской местности, чем в городах, где смешанные браки являются более частыми. Люди в смешанных браках иногда, но не всегда, сталкиваются с различными формами ненасильственных преследований со стороны их семей и сверстников. Как правило, это преследование, более распространено среди необразованных и неграмотних людей, независимо от того, где они живут». International Journal of Education, Culture and Society, http://article.sciencepublishinggroup.eom/pdf/l0.11648.j.ijecs.20160102,13. pdf. неофіційний переклад, остання дата доступу 17.01.2018 року.

Із відкритих джерел інформації по країні походження щодо винесення Фетв встановлено, що «постанова Палати з апеляційних справ Верховного Суду дозволяє застосування Фетв (релігійних указів) лише для врегулювання питань релігійного характеру; Фетви не можуть застосовуватися для виправдання покарання, також вони не можуть замінювати світське право. Ісламська традиція диктує, що лише ті релігійні вчені, які мають спеціальні знання в області ісламського права, можуть виносити Фетву».United States Department of State, 2014 Report on International Religious Freedom - Bangladesh, 14 October 2015, available at: http://www.refworld.org/docid/562105d615. html, неофіційний переклад, [accessed 16 January 2018].

У звіті по країні походження ОСОБА_2 Державного департаменту США у розділі 6 «Дискримінація, жорстоке ставлення суспільства і торгівля людьми» стосовно винесення Фетв повідомляється, що незважаючи на вищезазначені обмеження, сільські релігійні лідери інколи робили такі заяви. Ці заяви мали своїм наслідком позасудові покарання, переважно проти жінок, за припущені моральні вчинки.

United States Department of State, 2016 Country Report on Human Practices - Bangladesh, 3 March 2017, available at: http://www.refworld.Org/docid/58ec8a7113. html [accessed 16 January 2018].

«Инциденты против женщин, вдохновленные фетвами, выпущенными религиозными лидерами, все еще происходят. Инциденты включают избиение и другие формы физического насилия. ASK сообщило о 12 случаях злоупотребления после фетвы и решения shalish в течение 2016 года. По данным Freedom House, в сельских районах религиозные лидеры иногда навязывают порку и другие внесудебные наказания в отношении женщин, обвиняемых в нарушении строгих моральных кодексов, несмотря на то, что Верховный суд издал приказы, требующие прекращения такой практики». https://coi.easo.europa.eu/administration/easo/PLib/Bangladesh Country Overview December 2017. рdf, неофіційний переклад, остання дата доступу 16.01.2018 року.

В означеному звіті зазначено, що після інформаційно - розяснювальної роботи однієї з ведучих організацій з надання юридичних послуг BLAST, міністерство місцевого самоврядування, розвитку сільської місцевості та кооперації наказали окружним уповноваженим доручити місцевим, радам вжити запобіжних заходів по відношенню до позасудових покарань у їх регіонах. http://www.refworld.org/docid/58ec8a7113. html [accessed 16 January 2018].

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що на даний час в ОСОБА_2 проблеми у міжконфесійних шлюбах та винесення Фетв за порушення релігійних правил не мають широкого поширення, випадки насилля спостерігаються, в більшості випадків, по відношенню до жінок та в сільській місцевості.

Звіти по країні походження щодо ситуації з правами людини у ОСОБА_2, інші авторитетні джерела інформації (спеціалізований сайт Refworld) не повідомляють про факти порушень в ОСОБА_2 прав чоловіків на шлюб та сімейне життя (джерела: Міжнародна Амністія (AMNESTY INTERNATIONAL), звіт щодо дотримання прав людини в ОСОБА_2, 2016/2017,https://www.amnesty.org/en/countries/asia-and-the-pacific/bangladesh/report bangladesh/, остання дата доступу 16.01.2018 року; HUMAN RIGHTS WATCH, https://www.hrw.org/world-report/2017/country-chapters/bangladesh. остання дата доступу 17.01.2018 року; Совет по правам человека, Резюме, подготовленное Управлением Верховного комиссара по правам человека в соответствии с пунктом 5 приложения к резолюции 16/21 Совета по правам человека: ОСОБА_2, 29 января 2013, A/HRC/WG.6/16/BGD/3, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/51e7dl9be. html [последняя дата доступа 16 января 2018]; Совет по правам человека, Доклад Рабочей группы по универсальному периодическому обзору: ОСОБА_2, 8 июля 2013,А/НКС/24/12, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/52271fd04. html [последняя дата доступа 16 января 2018].

Відповідно до інформаційно-довідкових матеріалів МЗС України щодо інформації по ОСОБА_1 Республіці ОСОБА_2 (№ 640/17-500-1955 від 21.07.2017 року), зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Таким чином, твердження позивача ОСОБА_3 Уддіна щодо існування для нього індивідуальної загрози з боку релігійних лідерів у разі тимчасового повернення до ОСОБА_2 спростовуються наведеними обставинами, та не приймається до уваги колегією суддів.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою в якості біженця є наявність у неї обґрунтованих побоювань, у разі повернення до країни громадянської належності, стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Щоб побоювання позивача сягнули рівня переслідування, необхідна реальна загроза життю та свободі виключно з причин раси, релігії, національності, політичних переконань чи належності до певної соціальної групи (пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), УВКБ ООН, Женева, 1992).

Матеріалами справи посвідчується та обставина, що позивач не повідомляє про наявність на території країни походження фактів особистого переслідування, у розумінні пунктів 51-53 за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання або політичних переконань, а також не встановлено загрози його переслідування в майбутньому за конвенційними ознаками.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відтак, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для набуття ним статусу біженця відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.

Окрім наведеного, колегія суддів зазначає, що статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню».

ОСОБА_5 Європарламенту та Ради ЄЄ 2011 /95/ЕП від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі:(а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання Позивача в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 ОСОБА_5 Європарламенту та Ради ЄЄ 2011/95/Еи співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону.

Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Як встановлено судовим розглядом, на території ОСОБА_2 не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження.

Під час розгляду заяви не отримано інформації про кримінальне переслідування позивача владою ОСОБА_2. Позивач за обліками Секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває (службова записка УДМС України у Волинській області від 04.10.2017 року № 0704/36).

Що стосується свободи пересування територією ОСОБА_2, то Конституцією країни в статті 36 передбачено: «... каждый гражданин имеет право свободно перемещаться по всей территории ОСОБА_2, проживать и поселиться в любом месте, выезжать и вновь въезжать в ОСОБА_2» (https://coi.easo.europa.eu/administration/easo/PLib/Bangladesh Country Overview December 2017.pdf, остання дата доступу 17.01.2018).

В останньому інформаційному звіті EASO по країні походження ОСОБА_2 зазначено, що «закон продолжает обеспечивать свободу перемещение внутри страны, иностранные поездки, эмиграцию и репатриацию, а также правительство в целом соблюдали эти права, за исключением СНТ и Cox's Bazar. В настоящее время возможность передвижения по стране, а также выезд за границу, остается относительно неограниченным». Виняток складають лише особи, яких підозрюють у військових злочинах, які були скоєні під час війни за незалежність 1971 року

(https://coi.easo.europa.eu/administration/easo/PLib/Bangladesh Country Overview December 2017. pdf, остання дата доступу 17.01.2018, неофіційний переклад).

МЗС України надало інформацію по ОСОБА_1 Республіці ОСОБА_2 (№ 640/17-500-1955 від 21.07.2017 року) стосовно того, що зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

У розділі «Международные поездки и возвращение» звіту EASO щодо повернень громадян ОСОБА_2 в країну їх походження повідомляється, що «власти Дакки договорились с ЕС работать над возвращением «нелегальных мигрантов», проживающих на территории ЕС. На заседании, состоявшемся в Брюсселе, ЕС предложил сотрудничество, которое должно включать «специальные программы реинтеграции репатриантов». В 2016 году власти ОСОБА_2 были проинформированы о незаконном присутствии 80 000 граждан ОСОБА_2 на территории ЕС». (https://coi.easo.europa.eu/administration/easo/PLib/Bangladesh Country Overview December 2017.pdl. остання дата доступу 17.01.2018, неофіційний переклад).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до ОСОБА_2 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_2.

Відтак, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.

За наведених обставин, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, а відтак, прийняте ДМС України рішення від 16.02.2018 року № 17-18 про відмову ОСОБА_3 Уддіну у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним і обґрунтованим та таким, що скасуванню не підлягає.

Аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивачем ОСОБА_3 Уддіном висновків колегії суддів не спростовують.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги рішення австралійського Трибуналу від 30.10.2009 року у справі № 0902782 щодо розгляду заяви громадянина ОСОБА_2 про визнання біженцем, де суд дійшов висновку, що позивач є особою, по відношенню до якого у ОСОБА_4 є зобовязання надати захист згідно з Конвенцією про статус біженців, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обставини справи Трибуналу не є тотожними обставинам, що розглядаються.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, та залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення &lз; &?а; суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

На підставі наведеного, керуючись ч. 4 ст. 229, 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 Уддін залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_7
Постанова у повному обсязі складена і підписана 27 липня 2018 року.