Справа № 810/2694/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року справа № 810/2694/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в м. Києві за правилами письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про оскарження рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_5 (далі - позивач) з позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області (далі - відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення № 149 від 31.10.2017 відповідача щодо позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, про відмову наданні дозволу на імміграцію; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до норм Закону України «Про імміграцію».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україні посилаючись на те, що в ході розгляду справи щодо надання дозволу на імміграцію, надійшов лист від Головного управління СБУ у м. Києві, у якому зазначено, що ОСОБА_5 не проживає за адресою, вказаною у заяві. Таким чином, на думку відповідача, позивач зазначив свідомо неправдиві відомості, а тому, прийняв рішення від 31.10.2017 № 149 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», яким позивачу відмовив у наданні дозволу на імміграцію.

Відповідач клопотань, заяв та відзиву по справі не надав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено судове засідання на 04.07.2018.

У судове засідання, призначене на 23.07.2018, з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, у зв'язку з чим суд ухвалив на підставі статті 205 КАС України продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Киргизької республіки, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 від 19.11.2014 (а.с. 11).

Згідно даного паспорта, також, убачається що йому було продовжено строк перебування в Україні до 01.11.2017 № 79-06.

25 квітня 2017 року позивачу було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2, згідно з якою, місцем проживання в Україні є: АДРЕСА_1 з 12.05.2017 (а.с. 15).

У червні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням від 31.10.2017 № 149, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 18).

Підставою для прийняття такого рішення слугував лист від 25.10.2017 Головного управління СБУ у м. Києві, у якому зазначено, що ОСОБА_5 не проживає за адресою, вказаною у заяві (а.с. 21).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" , іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію".

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону "Про імміграцію", встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону вказаного закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Як убачається із частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію", встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема , особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

До того ж, порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім ст.. 9 Закону № 2491-ІІІ визначені пунктами 11-14, за якими територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з вимогами, пункту шістнадцятого Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

На виконання пункту 14 Порядку після отримання та реєстрації заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем було направлено відповідні інформаційні запити.

Порівняльний аналіз наведених приписів законодавства та фактичних обставин справи, свідчить про наступне.

Як вже зазначалося, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.

За результатами розгляду клопотання позивача 31.10.2017 відповідачем винесено висновок про результати розгляду клопотання громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_5 про отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 16-17).

Як убачається із даного висновку, 16.06.2017 позивач звернувся до Києво- Святошинського РВ з клопотанням про надання йому дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є чоловіком іммігрантки.

Шлюб з громадянкою Азербайджану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 13.06.2017. Заявник надав документи, які підтверджують родинні стосунки, а саме, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3

Крім того, із висновку вбачається, що дружина заявника громадянка Азербайджану ОСОБА_6 отримала дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону як дружина іммігранта громадянина Азербайджану ОСОБА_3, шлюб з яким розірвала 25.04.2017.

У заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив адресу проживання в АДРЕСА_2

До матеріалів справи долучена заява громадянина Азербайджану ОСОБА_4, який діє від імені власника частини житла що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 про згоду на проживання та реєстрацію громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_5 (а.с. 20).

Водночас, у вказаному висновку зазначається про надходження листа від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області про те, що особи, котрі для оформлення дозволу на імміграцію зазначили адресу проживання в Україні: АДРЕСА_1, не проживають за зазначеною адресою. Отже, в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості (а.с. 17).

Як убачається з тексту вказаного листа від 25.10.2017 «Щодо адреси масової реєстрації», в ньому зазначено наступне: «Повідомляємо, що в Головному управлінні наявна інформація, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну іноземними громадянами.

Зокрема, вжитими заходами встановлено, що адреса: АДРЕСА_1, використовується як місце масової реєстрації іноземців, які клопочуть в Управлінні ДМС України в Київській області про оформлення дозволу на імміграцію в Україну. В той же час, вказані особи за відповідною адресою не проживають» (а.с. 21).

Рішенням від 31.10.2017 № 149, відповідача відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 18).

Вказаною нормою передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Отже, єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.10.2017 року, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.

Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду клопотання позивача про отримання дозволу на імміграцію в України, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983.

Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь-які дії з метою з'ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

До того ж в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, а отже, спірне рішення винесено протиправно та порушує права позивача.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення від 31.10.2017 № 149 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Позовні вимоги в цій частині є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 31.10.2017 № 149.

Враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано вказане рішення, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію також підлягають задоволенню.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням системного аналізу правових норм, наведених вище, безпосередньо досліджених судом доказів та правових позицій судів вищих інстанцій, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Київській області № 149 від 31.10.2017 про відмову громадянину Киргизької Республіки Тажібаєву Азізбеку у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Київській області () повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.