Справа № 0440/5773/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
31 липня 2018 р.Справа №0440/5773/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юхно І.В., розглянувши заяву державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» про забезпечення адміністративного позову в адміністративній справі за позовом державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
30 липня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов за позовом державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати:
- Постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11.04.2018 року №17/4.3-5/173, керуючись ст.259 КЗпПУ, ст.53 ЗУ «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року №509 та на підставі абз.7 ч.2 ст.265 КЗпПУ було накладено штраф в розмірі 372 300,00 грн.
Одночасно із вищезазначеним позовом до суду позивачем подано клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №17/4.3-5/173 від 11 квітня 2018 року, відповідно до якої заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Корольовим К.В. на підставі акта про неможливість проведення інспекційного відвідування від 20 березня 2018 року №17/4.3-5 на державну установу «Солонянська виправна колонія (№21)» на підставі ст.259, ст.53 ЗУ «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року №509, абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 372 300 гривень до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі за позовом державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови №17/4.3-5/173 від 11 квітня 2018 року.
В обґрунтування вказаної заяви заявник посилається на те, що постановою №17/4.3-5/173 від 11 квітня 2018 року на державну установу «Солонянська виправна колонія (№21)» накладено штраф в розмірі 372 300,00 грн. Постанова набирає законної сили з 11.04.2018 року. Строк постанови до виконання до 11.07.2018 року. Враховуючи те, що подання адміністративного позову не зупиняє дію оскаржуваної постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, а також те, що зазначена постанова є виконавчим документом і пред'являється до виконання органам державної виконавчої служби протягом трьох місяців з наступного дня після набрання законної сили постанови, позивач вбачає очевидну небезпеку заподіяння шкоди своїм правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, оскільки в разі подання Головним управління Держпраці постанови №17/4.3-5/173 від 11 квітня 2018 року до Державної виконавчої служби для примусового виконання, на рахунки позивача буде накладено арешт та стягнуто виконавчий збір.
За положеннями частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до приписів частини першої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною другою вказаної статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Поряд із цим, суд зазначає, що згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.
При цьому, частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд звертає увагу, що обов'язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.
До матеріалів адміністративного позову позивачем було надано копію постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11 квітня 2018 року №17/4.3-5/173 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суму 372 300,00 грн., з якої вбачається, що дата набрання зазначеною постановою законної сили з 11 квітня 2018 року; постанова про накладення штрафу може бути пред'явлена до виконання протягом трьох місяців з дня винесення або з дня залишення скарги або протесту на постанову без задоволення; строк пред'явлення постанови до виконання до 11 липня 2018 року; постанова про накладення штраф може бути оскаржена у судовому порядку.
Пунктом 9 Порядку накладання штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок №509) встановлено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб'єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу; строк на добровільну сплату штрафу до 11 травня 2018 року.
Згідно з пунктом 11 Порядку №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються, зокрема, органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, рішення інших державних органів, які законом визнані виконавчими документами.
Постанова Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11 квітня 2018 року №17/4.3-5/173 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суму 372 300,00 грн. містить всі необхідні реквізити, які встановлені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Заявником до суду не надано доказів на підтвердження звернення Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області із заявою до органів виконавчої служби щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваних постанови про накладання штрафу.

Суд звертає увагу, що строк пред'явлення постанови від 11 квітня 2018 року №17/4.3-5/173 до виконання до 11 липня 2018 року, а до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії вказаної постанови заявник звернувся лише 30 липня 2018 року.

Таким чином, станом на день звернення заявника до суду та день розгляду судом заяви про забезпечення позову строк пред'явлення оскаржуваної постанови до виконання вже сплив.

Отже, суд критично ставиться до доводів заявника про можливість накладення арешту на його кошти та стягнення з нього виконавчого збору Державною виконавчою службою, оскільки у матеріалах позовної заяви відсутні докази існування виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваної постанови.

Заявленими способами забезпечення позову позивач фактично до вирішення спору по суті намагається отримати висновок щодо протиправності оскаржуваної постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, правомірність якої буде досліджена судом при розгляді справи по суті.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано до суду обґрунтованих доводів та доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, що не дає можливості встановити існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для застосування заходів забезпечення адміністративного позову з мотивів та у спосіб, які наведені позивачем у клопотанні.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» про забезпечення адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 150-154, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» про забезпечення адміністративного позову в адміністративній справі за позовом державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно