Справа № 204/3944/17(2-а/204/170/17)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2018 рокусправа № 204/3944/17(2-а/204/170/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасова Ю.В.

судді: Божко Л.А., Лукманова О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2018 (суддя Книш А.В.)

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, третя особа без самостійних вимог - поліцейський роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 про встановлення відсутності компетенції та відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся з позовом до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, третя особа без самостійних вимог - поліцейський роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 про встановлення відсутності компетенції та відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 8 червня 2017 року, приблизно о 14-00 годині патрульний поліцейський ОСОБА_3 прибув за викликом громадянки ОСОБА_4, у квартиру №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро, де позивач проживав на підставі чинного рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року. Зловживаючи своїми посадовим положенням, діючи в інтересах третіх осіб, поліцейський почав вимагати від нього покинути квартиру, так як на його погляд, позивач там проживав без законних підстав. Позивач намагався запевнити поліцейського, що така його вимога є перевищенням службових повноважень, але останній нічого не хотів слухати з даного приводу. Потім поліцейський звинуватив позивача в злісній непокорі вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов'язків, вимагав негайного виселення, заломив йому руки за спину, застосовуючи насильство, одягнув наручники і виштовхав його з квартири. Після цього, позивача було доставлено до Індустріального відділення поліції для складання протоколу про адміністративне затримання та адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, а потім до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для розгляду справи про адміністративне правопорушення. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зазначену справу про адміністративне правопорушення було закрито у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивач вважає, що поліцейський не наділений повноваженнями втручатися в цивільно-правові відносини, не володіє компетенцією будь-кого виселяти із застосуванням насильства у звязку з чим його вимоги покинути квартиру, адміністративне затримання за відмову його виконати були незаконними.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2018 у задоволенні позову відмовлено

Рішення суду першої інстанції обґрунтована тим, що поліцейський мав компетенцію вимагати у позивача покинути приміщення, в даному випадку за адресою: пр. Слобожанський, 103/41 у м. Дніпро, оскільки він уповноважений на предявлення такої вимоги частиною 1 ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем (ОСОБА_1) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що суд першої інстанції зробив не правильний висновок про те, що поліцейський мав компетенцію вимагати від позивача залишити квартиру в силу частини 1 ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію». Вважає, що відповідач застосував заходи, що передбачені для вирішення цивільно-правового спору та перевищив свої службові повноваження, фактично вчинивши кримінальне правопорушення , передбачене ч. 2 ст. 365 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не дав мотивованої оцінки аргументам позивача про те, що згідно ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має компетенцію вимагати залишити певне місце тільки у вичерпному переліку випадків. Вважає, що суд першої інстанції не вказав, чи мало місце в квартирі порушення громадського порядку, загрози життю і здоровю людей. Зазначає, що суд першої інстанції не вказав на розподіл судових витрат.

Представником відповідача надано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що поліцейський ОСОБА_3 у складі екіпажу патрульної поліції прибув за викликом громадянки ОСОБА_4 за адресою: м. Дніпро просп. Слобожанський 103/41 де відбувалася сварка. Зазначає, що за вказаною адресою неодноразово здійснювалися виклики через сварки між позивачем (ОСОБА_1А.) та громадянкою ОСОБА_4 У своєму звернення громадянка ОСОБА_4 заявляла, що ОСОБА_1 (позивач) не має права в цій квартирі перебувати, зазначала, що боїться за своє життя та здоровя, оскільки ОСОБА_1 застосовував до неї фізичну силу. В відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 26.04.2017 року № 0000833 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України відносно громадянки ОСОБА_4 (відкрито підготовче судове засідання справа 202/3713/17 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 125 КК України). Громадянка ОСОБА_4 при прибутті поліції повідомила, що відносно права власності щодо даної квартири відкрито касаційне провадження. Поліцейському ОСОБА_3 було надано копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій вказано, що одноособовим власником квартири № 41 по прос. Слобожанскому 103 є ОСОБА_5 (мати громадянки ОСОБА_4В.). Натомість у позивача (ОСОБА_1А.) не було документів щодо права власності на дану квартиру.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Надав пояснення аналогічні, викладеним в відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу у судове засідання не зявились. Про час, дату та місце судового засідання повідомленні належним чином.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності (100%) з 29 жовтня 2014 року належить квартира №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро (а.с.95-96).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 задоволено; встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 починаючи з 15 червня 2010 року; поділено спільне сумісне майно квартиру №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро (попереднє найменування пр. Газети «Правда») в м. Дніпро; визнано за ОСОБА_1 Андрійовием до ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро (попереднє найменування пр. Газети «Правда») в м. Дніпро за кожним, припинивши їх право спільної сумісної власності на цю квартиру; вселено ОСОБА_1 у квартиру №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро (попереднє найменування пр. Газети «Правда») в м. Дніпро, та визначено наступний порядок користування цією квартирою між співвласниками: - виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату (приміщення № 7), площею 12,9 кв.м.; - виділено ОСОБА_5 в користування житлову кімнату (приміщення № 5), площею 10,7 кв.м.; у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишено всі інші приміщення квартири №41 будинку №103 на проспекті Слобожанському у м. Дніпро (попереднє найменування пр. Газети «Правда») в м. Дніпро, а саме: приміщення 1 - коридор, площею 3,8 кв.м.; приміщення 2 санвузол, площею 4,1 кв.м.; приміщення 3 кухню, площею 6,0 кв.м.; приміщення 4 житлову кімнату, площею 17,9 кв.м.; приміщення 6 коридор, площею 2,1 кв.м.; приміщення І балкон, площею 0,8 кв.м. (а.с.89-91).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року щодо визначення порядку користування квартирою №41 у будинку №103 по проспекту Слобожанський у м. Дніпрі скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині; в іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року залишено без змін (а.с.92-93).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та поділ спільно набутого майна, вселення і визначення порядку користування квартирою та зупинене виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження (а.с.94).

08 червня 2017 року екіпажем АТЛЕТ-0402 УПП у складі якого, зокрема, був третя особа ОСОБА_3, отримано виклик за адресою: квартира АДРЕСА_1, від громадянки ОСОБА_4 у звязку з тим, що співмешканець її матері бешкетує (а.с. 99, 101).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про Національну поліцію», КАС України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, згідно ч.ч.1, 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону; держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

При цьому, вчинення протиправних дій повинно бути доведено у відповідному порядку.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи містять Постанову прокуратури Дніпропетровської області від 26.06.2017 року про доручення проведення службового розслідування. Так, за заявою ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України слідчим Сушайло Б.В. доручено УПП в м. Дніпрі провести службове розслідування щодо здійснення незаконних заходів впливу зі сторони працівників поліції (досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000724, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2017 року на підставі заяви ОСОБА_1А.) (а.с. 22).

За результатами досудового розслідування по кримінальному провадженні №00000724 від 15.06.2017 року Постановою від 10.10.2017 року кримінальне провадження №00000724 - закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК (відсутність в діях поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України) (а.с. 62-73), про що повідомлено ОСОБА_1 (а.с. 61).

Отже, відповідним органом надано оцінку діям та встановлена відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, в діях ОСОБА_3

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або обєктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоровя людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що 08 червня 2017 року екіпажем АТЛЕТ-0402 УПП у складі якого, був ОСОБА_3, отримано виклик за адресою: квартира АДРЕСА_1, від громадянки ОСОБА_4 у звязку з тим, що співмешканець її матері бешкетує (а.с. 99).

Позивач ставить вимогу про встановлення відсутності компетенції у поліцейського ОСОБА_3 вимагати покинути житло. Чи мав поліцейський діяти іншим чином, і чи були в нього повноваження діяти саме так, як він діяв?

Отже, у складі екіпажу патрульної поліції 08.06.2017 року ОСОБА_3 прибув за викликом громадянки ОСОБА_4 за адресою: м. Дніпро просп. Слобожанський 103/41 де відбувалася сварка між ОСОБА_1 (позивачем), який є співмешканцем ОСОБА_5П (матері заявниці ОСОБА_4В.) та громадянкою ОСОБА_4 (сварка неодноразово виникала з приводу права власності та права проживання в квартирі за зазначеною адресою).

Так, на час виклику патрульної поліції 08.06.2017 відносно ОСОБА_1 вже існував обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 26.04.2017 року № 0000833 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України відносно громадянки ОСОБА_4 (відкрито підготовче судове засідання справа 202/3713/17 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 125 КК України).

У своєму зверненні громадянка ОСОБА_4 заявляла, що ОСОБА_1 не має права в цій квартирі перебувати, зазначала, що боїться за своє життя та здоровя, оскільки ОСОБА_1 вже застосовував щодо неї фізичну силу. Громадянка ОСОБА_4 при прибутті поліції повідомила, що відносно права власності щодо даної квартири відкрито касаційне провадження. Поліцейському ОСОБА_3 було надано копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій вказано, що одноособовим власником квартири № 41 по прос. Слобожанскому 103 є ОСОБА_5 (мати громадянки ОСОБА_4В.). Натомість у позивача (ОСОБА_1А.) не було документів щодо права власності на дану квартиру. Не надані такі документи і до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач не зареєстрований за адресою: квартира № 41 по прос. Слобожанскому 103 та не перебуває у шлюб з особою, що є власником квартири, це підтверджується копією паспорту позивача (а.с. 48а-49). Позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при відпрацюванні викликів щодо конфліктів та сварок патрульному поліцейському необхідно вирішити питання щодо способу припинення конфлікту та вчинити всі можливі дії для запобігання настанню тяжких наслідків в ході розвитку такого конфлікту, сприяти, якщо це можливо, встановленню емоційної стабільності сторін конфлікту.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, враховуючи наявність інформації про те, що під час попередніх конфліктів громадянці ОСОБА_4 вже було завдано тілесних ушкоджень, а також враховуючи, що за наданими документами громадянка ОСОБА_4 користувалася вказаною квартирою на законних підставах, а у громадянина ОСОБА_1 було відсутнє право власності на цю квартиру, тому для припинення конфлікту та надання сторонам можливості емоційно заспокоїтися та запобігти тяжких наслідків, поліцейським ОСОБА_7 О,Л. було прийняте правильне рішення в силу ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про Національну поліцію» вказати громадянину ОСОБА_1 вимогу про залишення спірної квартири на деякий час. На думку колегії суддів апеляційної інстанції такі дії поліцейського є правомірними, відповідають нормам законодавства та направлені на збереження громадського порядку, охорони життя і здоровя та запобігання тяжких (невиправних) наслідків.

Чи мав поліцейський допустити злочинну недбалість та надати можливість посиленню сварки? Ні. Отже поліцейський ОСОБА_7 діяв у відповідності до норм законодавства та у відповідності до моральних принципів громадянського суспільства.

Так, пунктом 12) розділу IV Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції №4/1 від 05 січня 2016 року, передбачено, що поліцейський патрульної поліції під час несення служби з метою виконання завдань має право вимагати від особи (осіб) залишити певне місце на певний строк (а.с.74-76).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поліцейський ОСОБА_7 мав компетенцію вимагати у позивача покинути приміщення, в даному випадку за адресою: пр. Слобожанський, 103/41 у м. Дніпро, оскільки він уповноважений на предявлення такої вимоги частиною 1 ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію».

Натомість, на вимогу поліцейського ОСОБА_1 (позивач) відмовився залишити вказану квартиру, тому поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА №185541 від 08 червня 2017 року, згідно якого ОСОБА_1 08 червня 2017 року о 14 годині 00 хвилин перебуваючи за адресою пр. Слобожанський, 103/41 у м. Дніпро перебував у вказаній квартирі, всупереч ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України від 27 квітня 2017 року, виконати законну вимогу поліцейського залишити приміщення відмовився, чим вчинив злісну непокору, тобто адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП; справу про адміністративне правопорушення спрямовано для розгляду до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (а.с.36-50).

Матеріали справи містять відеозапис з нагрудної відеокамери поліцейського, який здійснений під час виклику 08 червня 2017 року та досліджений судом першої інстанції. Судом першої інстанції також допитаний в судовому засіданні в якості свідка поліцейського ОСОБА_3, надано оцінку даним доказам.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2017 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ст. 185 КУпАП закрито, у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.49-50).

Також матеріали справи містять постанову слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2017 року, якою (за скаргою ОСОБА_1А.) скасована постанова слідчого від 10.10.2017 року про закриття кримінального провадження №00000724 (щодо поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_6В.), матеріали цього кримінального провадження направлені для продовження досудового слідства (а.с. 124-126).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року постанову судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2017 року, якою закрито провадження щодо позивача за ст. 185 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення залишено без змін (а.с.57-59).

Натомість, вищезазначені судові рішення не впливають на визначення судом першої інстанції правомірності дій поліцейського щодо вимоги громадянину ОСОБА_1 тимчасово залишити приміщення для усунення конфліктної ситуації (така вимога поліцейського не є перевищенням службових повноважень, скільки відповідає частині 1 ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію» та направлена на усунення конфліктної ситуації та тяжких наслідків конфлікту, збереження порядку, життя та здоровя людини, з урахуванням того, що громадянин ОСОБА_1 не зареєстрований за спірною адресою, не мав правовстановлюючих документів на вказану квартиру, зареєстрований за іншою адресою, не перебував у шлюбних відносинах з власницею спірної квартири, а рішенням суду касаційної інстанції зупинена дія рішення суду нижчої інстанції).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо не зазначення про розподіл судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції оцінює критично та зазначає, що судом першої інстанції зазначено, що судові витрати на підставі ст. 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають (а.с. 147 з/с абз. 6).

Клопотання позивача про повернення помилково сплаченого судового збору за подачу позову розглянуто судом першої інстанції згідно ухвали від 29.01.2018 року (а.с. 154).

Також колегія суддів піддає критиці доводи позивача, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача про те, що згідно ст. 36 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має компетенцію вимагати залишити певне місце тільки у вичерпному переліку випадків. Зазначеному питанню суд першої інстанції надав мотивовану оцінку, зазначивши про захист життя і здоровя людини та збереження громадського порядку.

Зокрема, захист громадського порядку може мати місце не тільки в публічних місцях, але й у місцях мешкання осіб. Зокрема, захисту підлягають особи щодо яких, наприклад, чиниться насильство в сімї (фізичне, психологічне, матеріальне або інше насильство). Так, насильство, що вчиняється в сімї, також є порушенням громадського порядку (порушенням порядку спільного проживання) та підлягає виявленню та припиненню за допомогою правоохоронних органів (поліції).

Зокрема, громадський порядок - це урегульована правовими та іншими соціальними нормами система суспільних відносин, що забезпечує захист прав і свобод громадян, їх життя і здоров'я, повагу честі та людської гідності, дотримання норм суспільної моралі.

Позивач вважає, що відповідач застосував заходи, що передбачені для вирішення цивільно-правового спору та перевищив свої службові повноваження, фактично вчинивши кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України. Зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки обставинами справи та аналізом норм законодавства України, що регулює дані правовідносини. доведено правомірність дій субєкта владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції також дослідив питання про можливість закриття провадження у даній справі згідно п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України (в редакції, що діяла до внесення змін в КАС України та набули чинності з 15.12.2017 року), а саме юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Так, Першим відділом слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000724 від 15.06.2017 року (щодо поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_1А.) і саме в порядку кримінального провадженню може бути надана оцінка законності чи не законності дій поліцейських. Натомість, в статті 267 КУПАП йдеться про право на судове оскарження заходів адміністративного затримання. Оскільки до позивача були застосовані заходи адміністративного затримання за непокору працівникам поліції, то такі заходи можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Колегія суддів апеляційної інстанції щодо питання юрисдикції даної справи також бере до уваги постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», в якій в п. 30 зазначено:

Відповідно до частини першої статті 267 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 року № 8073-X адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, ліцензійної картки на транспортний засіб, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду.

Спори, що виникають з приводу застосування цих заходів, мають публічно-правовий характер, оскільки пов'язані зі здійсненням суб'єктами, визначеними у статтях 234-1, 234-2, 244-4, 262, 264, 265-1, 265-2, 265-3, 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 року № 8073-X, владних повноважень, та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Отже, виходячи з викладених доводів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача не були порушені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 р. залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 р. без змін.

Постанова набирає законної сили 19.07.2018 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 19.07.2018.

В повному обсязі постанова виготовлена 23.07.2018.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова