Справа № 818/1640/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції : Бондар С.О.

25 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 818/1640/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Перцової Т.С.

суддів: Жигилія С.П. , Курило Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (м. Суми) від 25.05.2018 по справі № 818/1640/18

за позовом ОСОБА_1

до Заступника начальника Лебединського Відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Сумській області Гончарова Олександра Миколайовича

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до заступника начальника Лебединського Відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Сумській області Гончарова Олександра Миколайовича (далі по тексту - заступник начальника Лебединського ВП ГУНП в Сумській області Гончаров О.М., відповідач), в якому просив суд :

1) визнати неправомірними дії (бездіяльність) щодо ненадання інформації на 4 блоки питань заяви позивача від 22.01.2018 №28;

2) зобов'язати відповідача надати відповідь на 4 блоки питань заяви ОСОБА_1 від 22.01.2018 №28 згідно Закону України "Про звернення громадян";

3) стягнути з відповідача 2000 грн. в якості відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 по справі № 818/1640/18, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до заступника начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Гончарова Олександра Миколайовича про визнання неправомірними дій (бездіяльності) щодо ненадання інформації на 4 блоки питань заяви від 22.01.2018 №28, зобов'язання надати відповідь на 4 блоки питань заяви від 22.01.2018 №28 згідно Закону України "Про звернення громадян" та стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн. - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, ненадання належної оцінки доказам у справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 по справі № 818/1640/18, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано факту ненадання відповідачем відзиву на позов, що у розумінні ч.4 ст.159 КАС України мало бути розцінене судом як визнання позову. Пояснив, що звернувся до відповідача по справі із заявою № 28 від 22.01.2018, в якій просив мотивувати чотири попередні рішення, прийняті за заявами ОСОБА_1, назвати докази і повідомити обставини, на підставі яких відповідач при розгляді чотирьох попередніх заяви ОСОБА_1 дійшов висновку про відсутність у них ознак складу злочину, а також повідомити статтю закону, яка надає право слідчому робити такі висновки без проведення слідчих дій у досудовому розслідуванні. Вважає, що заява позивача № 28 від 22.01.2018 повинна була розглядатися у відповідності до Закону України "Про звернення громадян", оскільки містить вимоги про створення і надання додаткової інформації по факту розгляду чотирьох звернень відповідача, який не вбачав у них ознак складу злочину. У відповідь на заяву відповідач направив ОСОБА_1 листа № К-20/1802 від 08.02.2018, з тексту якого вбачається, що він не стосується суті питань, викладених у зверненні, а тому його не можна кваліфікувати як відповіді на 4 запитання заяви № 28 від 22.01.2018. Отже, суб'єкт владних повноважень не відповів на 4 блоки (28 питань) заяви № 28 від 22.01.2018, не надав запитуваної інформації та свавільно обмежив право позивача на інформацію, гарантоване ст.ст.34, 40 Конституції України. З урахуванням викладеного, вважає такі дії відповідача протиправними, та з посиланням на ст.56 Конституції України, ст.ст.280, 1167, 1173-1175 Цивільного кодексу України стверджує про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.01.2018 ОСОБА_1 електронною поштою направив заяву №28 на ім'я заступника начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Гончарова О.М. (а.с.7), в якій просив надати письмове обґрунтування щодо висновків слідчих про відсутність в його чотирьох заявах від 16.12.2017 №707, від 28.12.2017 №729, №730, №731 ознак злочину (а.с.6).

За результатами розгляду заяви №28, листом заступника начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Гончарова О.М. від 08.02.2018 №К-20/1802 позивачу було надано відповідь, в якій зазначено, що всі чотири заяви були розглянуті працівниками Лебединського ВП Сумського РВП ГУНП в Сумській області та надані відповіді. Також заявнику було роз'яснено, що відомості до ЄРДР відразу не були внесені за заявами ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю достатніх підстав. Заяви спрямовувалися для доопрацювання із зазначенням, що в разі встановлення в ході розгляду даних матеріалів ознак кримінального правопорушення, їх необхідно невідкладно направити до органу досудового розслідування (із врахуванням положень ст.216 КПК України) для подальшого внесення відповідних відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування. Крім того, ОСОБА_1 був роз'яснений порядок оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого в порядку ст.303 КПК України (а.с.5).

Не погодившись з такою відповіддю, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання неправомірними дій (бездіяльності) заступника начальника Лебединського ВП ГУНП в Сумській області Гончарова О.М. щодо ненадання інформації на 4 блоки питань заяви позивача № 28 від 22.01.2018, зобов'язання відповідача надати відповідь на зазначену заяву згідно із Законом України "Про звернення громадян", стягнення моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява ОСОБА_1 розглянута відповідачем у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян" та про наслідки її розгляду своєчасно повідомлено позивача. При цьому, відповідач правомірно послався у відповіді на той факт, що всі чотири заяви позивача про злочини були розглянуті у встановленому порядку, про що він був повідомлений у письмовому вигляді.

При цьому, розглядаючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років".

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є оскарження дій відповідача щодо ненадання відповіді на 4 блоки питань заяви ОСОБА_1 № 28 від 22.01.2018, а також зобов'язання відповідача надати відповідь на ці запитання.

У свою чергу, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви № 28 від 22.01.2018, ОСОБА_1 16.12.2017 звернувся до Лебединського ВП із заявою № 707, в якій повідомив про викрадення цуценяти породи "московська сторожова", яка належить гр. ОСОБА_3, про подальше вбивство цієї собаки з вогнепальної зброї, та просив внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за ст.ст.162, 185 та 299 Кримінального кодексу України.

28.12.2017 ОСОБА_1 звертався до Лебединського ВП із заявами № 729 та 730, в яких просив внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 191, 356, 364 та 366 КК України - розтрата, самоправство, зловживання владою та службове підроблення, вчинені Будильським сільським головою.

28.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до Лебединського ВП із заявою № 731, в якій просив внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення за ст.ст.194, 206 КК України за фактом умисного знищення (пошкодження) майна.

За вказаними заявами відомості до ЄРДР внесені не були.

У заяві № 28 від 22.01.2018 ОСОБА_1 просив відповідача мотивувати рішення слідчого, зокрема, назвати докази і повідомити обставини, на підставі яких він дійшов висновку про відсутність у заяві позивача ознак кримінального правопорушення, повідомити статтю закону, яка дає право слідчому робити такі висновки без проведення слідчих дій в досудовому розслідуванні, назвати докази та повідомити обставини, на підставі яких слідчий спростував факти, викладені у заявах позивача, описати процес здійснення слідчим оцінки обґрунтованості заяв позивача з повідомленнями про кримінальне правопорушення, назвати статтю закону, якою керувався слідчий, оцінюючи заяви на наявність у ній ознак злочину.

Таким чином, вимоги заяви № 28 від 22.01.2018 є похідними від вимог, викладених у заявах № 707 від 16.12.2017, №№ 729, 730, 731 від 28.121.2017.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами. Правосуддя в Україні здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ст. 3 КПК України).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.

Так, за приписами п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Отже, правовідносини, щодо розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що спір, який виник між сторонами у справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі "Zand v. Austria" зазначив, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "всю організаційну структуру судів, включно з &?б;…&?з; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?г;…&?с;". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24.04.2012 р. по справі № 21-989во10, від 16.09.2015 р. по справі № 21- 1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 р. № 6-рп/2001 зазначено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської сфери.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що спір, який виник між сторонами в цій справі підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, вимоги позивача про оскарження дій (бездіяльності) заступника начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області під час розгляду звернення ОСОБА_1 щодо організації розгляду заяв про кримінальне правопорушення повинні бути розглянуті в межах кримінального, а не адміністративного судочинства.

З приводу посилання позивача на приписи Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про звернення громадян" заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За правилами ст. 12 вказаного Закону, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про засади запобігання і протидії корупції", "Про виконавче провадження".

Оскільки заяви від 16.12.2017 № 707, від 28.12.2017 №№ 729, 730, 731 містять повідомлення про кримінальне правопорушення та вимогу внести відомості про нього до ЄРДР, то заява вказана заява, відповідно до ст. 12 Закону України "Про звернення громадян", не підлягає розгляду в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 60 Кримінального процесуального кодексу України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Частиною 2 статті 60 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заявник має право отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно з ч. 1 ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Позивач є заявником в розумінні ст. 60 Кримінального процесуального кодексу України, який може оскаржити дії, рішення та бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.06.2018 по справі № 826/13340/15.

Згідно з ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

У чергу, відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 по справі № 818/1640/18 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, ч.4 ст.250, ст.ст.308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2018 по справі № 818/1640/18 скасувати.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку кримінального судочинства.

Ухвала набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій Л.В. Курило