Справа № 463/3496/17
Суддя: Леньо С. І.
Дата ухвалення: 2018-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 463/3496/17
Провадження № 2-а/463/34/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради № 1008 від 15.09.2016р. «Про відмову гр. ОСОБА_3 С,Г. у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М. Лисенка, 22-Б».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15.09.2016р. Львівською міською радою прийнято оскаржувану ухвалу, якою відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0036 га на вул. М. Лисенка, 22-Б для обслуговування гаража за рахунок земель, що не надані у власність або користування. З такою ухвалою не погоджується. Є власником гаража загальною площею 14,5 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Лисенка, 22-б. До клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою зазначив всі необхідні дані, а також додав всі необхідні документи, однак відповідач не маючи на те законних підстав відмовив у видачі такого дозволу, прийнявши оскаржувану ухвалу, яку просить скасувати в судовому порядку.

Повноважний представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву з підтвердженням про надання такого відзиву представнику позивача. Проти обґрунтованості позову заперечує. Незважаючи на те, що позивач подав всі необхідні документи для отримання дозволу, при підготовці даного проекту ухвали, для розгляду його на засіданні сесії листом управління архітектури від 18.12.2015р. було повідомлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах території малоповерхової та садибної житлової забудови та в межах історичного ареалу міста, де не передбачено окремо стоячих гаражів в межах прибудинкових територій загального користування. У звязку з цим, рішенням, яке прийнято більшістю голосів від загального складу у наданні дозволу було відмовлено. Тому, просила залишити позов без задоволення в повному обсязі.

Відповіді на відзив не надходило.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1, повноваження якого підтверджуються договором про надання адвокатських послуг від 07.06.2017р. позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Крім того, додатково зазначив, що на даний час існує можливість передачі земельної ділянки в оренду, проти чого позивач не заперечує, однак наявність оскаржуваної ухвали перешкоджає такій процедурі.

Представник відповідача в судовому засіданні ствердила, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду, оскільки наявність оскаржуваної ухвали є перешкодою для передачі земельної ділянки в оренду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.7), 18.11.2015р. позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), до якої долучив пакет необхідних документів.

Сторони у справі не оспорюють, що до такої заяви позивачем долучено всі необхідні документи, передбачені рішенням ЛМР від 08.08.2014р. № 605 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада».

У відповідності до ч. 1 ст. 78 КАС України такі обставини доказуванню не підлягають.

Ухвалою Львівської міської ради від 15.09.2016р. № 1008 (а.с.6) позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0036 га на вул. М. Лисенка, 22-Б для обслуговування гаража за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Субєктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частини 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік є вичерпний та закріплений в частині 7 статті 118 ЗК України.

Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 ЗК України ).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Водночас згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час розгляду адміністративної справи № 463/3375/15-а в своїй постанові від 27.03.2018р., вказав, виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа № 21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа №21-1391а16).

Як вбачається з пояснювальної записки до проекту ухвали (а.с.22хв.), підставою для відмови в наданні дозволу стало те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах історичного ареалу міста, де не передбачено житлової забудови та в межах історичного ареалу міста, де не передбачено розміщення окремо стоячих гаражів в межах прибудинкової території загального користування. У звязку з цим, зазначена земельна ділянка може бути надана на умовах оренди.

Разом з тим, як встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015р. (а.с.36), яке набрало законної сили, спірний гараж перебуває в обслуговуванні позивача більше 15 років та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35), на підставі цього рішення суду право власності позивача є зареєстрованим.

Вказане свідчить про те, що наведена відповідачем підстава для відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України не передбачена, адже по-перше, гараж розміщений на такій земельній ділянці більше 15 років тому, а по-друге, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання її у власність, тоді як можливість передачі спірної земельної ділянки в оренду відповідачем не заперечується.

Тому, суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала прийнята відповідачем з порушенням норм матеріального права та поза межами його повноважень, у звязку з чим позов належить визнати обґрунтованим та задовольнити в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 77, 241, 244, 246, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 1008 від 15 вересня 2016 року «Про відмову гр. ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. М.Лисенка, 22-б».

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 295, 297, пп.15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.06.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.