Справа № 820/143/18
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/143/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Гуцала М.І.

суддів: Донець Л.О. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення, суддя Шляхова О.М., Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 22.05.2018) по справі № 820/143/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський Автоцентр"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський автоцентр", звернувся до суду з вимогами до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області від 11.10.2017 № , яким позивачу донараховано податкове зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості у сумі 26809,05 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 адміністративний позов задоволено.

З даним рішенням відповідач не погодився та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018, прийняти по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Харківський автоцентр» відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що рішення суду прийняте з неправильним застосування норм матеріального права, а саме пп.266.1.1 п.266.1, пп.266.3.1 п.266.3, пп.266.5.1 п.266.5 статті 266 Податкового кодексу України. Зазначає, що у ТОВ «Харківський автоцентр» перебуває у власності нерухоме майно, що підлягає оподаткуванню, відмінне від земельної ділянки, відомості про яке зазначено в акті перевірки. Зокрема, позивач має будівлі, кількістю 5 об`єктів, загальною площею 1 681,5 м2, які обліковуються у ТОВ «Харківський автоцентр» на балансі та фактична наявність яких підтверджена даними інвентаризації основних фондів та ТМЦ станом на 01.08.2017 (Наказ директора ТОВ «Харківський автоцентр» від 31.07.2017 №143). На думку податкового органу, такі об'єкти повинні бути віднесені до «будівель торгівлі» та підлягали оподаткуванню, проте позивач у період з 01.01.2015 по 31.03.2017 сплачував податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, лише за 2 об`єкти нерухомого майна: «Адміністративно-виробничий корпус СТО 141», площею 1096,3 м2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2013 №5389566) та « Склад запасних частин 142», площею 488 м2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2013 №5386479). Оскільки позивач фактично використовував для ведення господарської діяльності ще 3 об`єкти нерухомого майна: «Збірний павільйон з хвірткою та воротами», площею 44,5 м2, «Бокс мовілки», площею 35,6 м2, «Навіс для зберігання дров», площею 17,1м2, відповідач стверджував про заниження податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 21 447,24 гривень.

В судовому засіданні представники відповідача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримали, вказуючи на факт наявності у власності позивача об'єктів нерухомості, які є самостійними об'єктами оподаткування. Відсутність відомостей щодо таких об'єктів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може нівелювати обов'язок позивача зі сплати податку на таке майно. В наданих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях Головне управління ДФС України у Харківській області посилається на Порядок приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, стверджуючи про виникнення у позивача право власності на об'єкти будівництва, що зумовлює їх оподаткування.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на норми п.266.1.1 ст.261 Податкового кодексу України, де зазначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а не самочинно здійсненого будівництва нерухомого майна, оскільки в цьому випадку права власності на нього не виникає. Також, зазначає, що контролюючим органом перевірки в акті перевірки невірно визначено тип будівлі.

В судовому засіданні представники позивача заперечували проти вимог та доводів апеляційної скарги, надавши додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких зазначається про неправомірний розрахував податок на нерухоме майно, починаючи з 01.01.2015 року. Позивач посилається на пункт 265.1 статті 265 та пункт 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, а також пп. 12.4.3 статті 12 та п.п. 12.3.4 статті 12 Податкового кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги в межах її доводів, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 265.1 ст. 265 та пунктом 10.1 статті 10 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) передбачено, що податок на майно, складовою якого є податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком, специфіка якого полягає в тому, що такий податок встановлюють місцеві ради відповідно до вимог та в межах, визначених ПКУ.

Відповідно до пп. 12.4.3 ст. 12 ПКУ, до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їхніх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке має наслідком зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набуває чинності з початку бюджетного періоду.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Отже Податковий кодекс України не наділяє органи місцевого самоврядування повноваженнями встановлювати посеред бюджетного року нові податки та змінювати їхні ставки.

Крім того, судом досліджено підпункт 4.1.9 ст. 4 ПКУ, який передбачає принцип стабільності податкового законодавства, який означає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їхні ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Бюджетний період, відповідно до ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того самого року.

Судом встановлено, що загальні положення Податкового кодексу України дають чітку відповідь, що встановлення податку на майно щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також зміни до його елементів, у випадку прийняття та оприлюднення відповідного рішення місцевої ради до 01.07.2015 можуть набути чинності лише з 01.01.2016.

Згідно п. 4.3. Додатку 1 до Рішення 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 21.01.2015 року №1793/15 Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/11 "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України", рішення ради про встановлення податку на нерухоме майно прийнято у 2015 році та оприлюднено до 15 липня 2015 року. Отже, виходячи з вимог п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, вказане рішення набирає чинності з 01.01.2016 року, а тому встановлені таким рішенням місцеві податки підлягають застосуванню теж не раніше 2016 року.

Вказана правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23.05.2018 справа №805/534/17-а.

Таким чином, здійсненні відповідачем донарахування податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно за 2015 рік є протиправними.

Крім того, п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно вимог п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п.п. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Враховуючи зазначене вище, статтею 266 Кодексу не визначено, що об'єкти незавершеного будівництва відносяться до об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно ч. 2. ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У цій справі предметом спору є питання щодо моменту виникнення права власності на новостворене майно, яке за своїм статусом має бути нерухомим, що б давало змову віднесення такого майна до об'єктів оподаткування, згідно вимог ст. 266 Податкового кодексу України.

В ході судового розгляду було встановлено, що у ТОВ "Харківський автоцентр" відсутні дані про наявність документів, що підтверджують право власності на нежитлові будівлі: "Збірний павільйон з хвірткою та воротами, площею 44,5 кв. м; "Бокс мовіловки" площею 35,6 кв. м;"Навіс для зберігання дров", площею 17,1 кв. м, які станом на 16.10.2012 року обліковуються позивачем самовільно збудованими будівлями на підставі даних технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації". В зазначеному технічному паспорті станом на 16.10.2012 відносно нежитлової будівлі літера "Г-1", що розташована за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 315, зроблена відмітка про самочинну побудову ОСОБА_1, в експлікації якого зазначені призначення приміщень: майстерня - площею 44,5 кв. м; майстерня - площею 35,6 кв. м; підсобне - площею 11,3 кв. м; підсобне - площею 5,8 кв. м. Всього по літері "Г-1" - 97,2 кв. м.

Відповідачем не заперечується та не спростовано факт такого самочинного будівництва приміщень, що зумовлює, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, відсутність права власності як на об'єкти нерухомого майна.

Доводи податкового органу щодо фактичної наявності таких споруд, які обліковуються на відповідному балансі позивача як його власність, що підтверджується даними позачергової інвентаризації основних фондів станом на 01.08.2017, не можуть бути належним та достатнім доказом віднесення таких будівель до об'єктів оподаткування, визначених п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України.

Також, визнаються необгрунтованими доводи посилання відповідача на положення ч. 2 ст. 331 ЦК України, згідно яких право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Адже, цією ж нормою права передбачено виникнення права власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону воно підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про основи містобудування" новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабміном України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Отже, чинним на сьогодні законодавством для нерухомого майна передбачена процедура його державної реєстрації, яка в даному випадку відсутня, оскільки відсутній сам акт прийому нерухомого майна до експлуатації, передбачений ст. 19 ЗУ "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" в якості підстави для реєстрації права власності на майно.

При цьому колегія суддів звертає увагу на вимоги діючого на час спірних правовідносин Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ № 1243 від 22.09.2004, згідно якого прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Таким чином, не лише визнання права власності на збудовані самочинно споруди без прийняття їх в експлуатацію в установленому порядку є неможливим (що відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 29.03.2018 у справі № 909/935/15), але й віднесення таких об'єктів до нерухомих, які завершені будівництвом та за своїми вихідними даними відповідають діючим нормативним вимогам, без відповідного рішення приймальної комісіє теж є неможливим.

В даному випадку податковий орган у своїх висновках акту перевірки фактично без належного правового обгрунтування відніс самочинно збудовані споруди до об'єктів нерухомості, які прийняті позивачем в експлуатацію, використовуючи при цьому в розрахунках податкових зобов'язань загальну площу таких об'єктів, яка не підтверджена в установленому законодавством порядку.

Крім того, з огляду на надані позивачем письмові заперечення щодо тимчасового характеру зведених споруд (відсутність у них фундаменту), що унеможливлює їх віднесення до об'єктів нерухомості, право власності на які підлягає державній реєстрації, ствердження податкового органу про перебування у власності позивача саме об'єктів нерухомого майна, в розумінні ЗУ "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень", є теж необгрунтованими.

Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як вбачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є офіційним визнанням права власності саме на нерухоме майно, яке виникає після прийняття приймальною комісією рішення про відповідність об'єкту будівельним нормам і правилам.

Підсумовуючи вищевикладене., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви, оскільки визначення спірного податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно відбувалося з порушенням вимог п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України.

Щодо посилання суду першої інстанції на п.п. "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, який встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.129 1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року N 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року N 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Наведені положення законодавства свідчать, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17.

Отже, суд першої інстанції дійшли помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що належать позивачу, який не є промисловим підприємством, а лише використовує такі будівлі у власній господарській діяльності, із будівлями промислових підприємств, оскільки умовою для застосування такої пільги з оподаткування, відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є крім іншого фактичне її використання як об'єкту промисловості.

Разом з тим, такі висновки суду першої інстанції не впливають на правильність прийнятого рішення про скасування податкового повідомлення-рішення, виходячи з вищевикладених обгрунтувань про допущені податковим органом порушення вимог п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, що зумовлює відсутність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги про скасування судового рішення та прийняття нового про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду справи та вимоги ст. 139 КАС України, підстави для здійснення нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 по справі № 820/143/18 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, з врахуванням вимог, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М.І. Гуцал
Судді Л.О. Донець Л.В. Мельнікова

Повний текст постанови складено 31.07.2018.