Справа № 815/6325/17
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6325/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Позивача: ОСОБА_1

Представника відповідача: Топової О.П.

Перекладача: Хамдард Н.Х.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби (далі ДМС) України в Одеській області №224 від 24.11.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що у листопаді 2017 року він звернувся до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу №224 від 22.11.2017 року відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вищезазначене рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Крім того ОСОБА_1 зазначає, що він не може повернутись до країни походження Афганістану через реальні побоювання за власне життя та здоров`я з боку представників угрупування «Талібан». На думку позивача зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні йому цього статусу суперечать вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 29.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

15.02.2018 року, 05.03.2018 року, 28.03.2018 року, 02.05.2018 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, в яких представниками позивача та відповідача були надані пояснення, відзив на адміністративний позов (т.1 а.с. 41-52), відповідь на відзив (т. 2 а.с. 7-22), а також додаткові письмові докази (т. 1 а.с. 55-229).

02.05.2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 30.05.2018 року провадження у справі було зупинено на підставі п.1 ч.2 ст. 236 КАС України.

17.07.2017 року провадження у справі було поновлено та продовжено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 17.07.2018 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, та зазначила, що повторне звернення ОСОБА_1 із заявою про звернення за захистом в Україні не містить жодних належних обґрунтувань та аргументів для надання йому такого захисту, містить низку суперечливостей та невідповідностей, оскільки не узгоджується із його попереднім зверненням (яким позивачу також було відмовлено у наданні захисту). Крім того у міграційного органу відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому позивачу обґрунтовано відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку представника головного управління ДМС України в Одеській області, звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Судом у справі встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, народився в провінції Парван, м. Чарікар, район Халіфа Сафо, за національністю афганець, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, не одружений, має повну початкову освіту, володіє мовою дарі та на початковому рівні російською мовою (т. 1 а.с.93-100).

На території Афганістану позивач протягом 2005-2008 року неофіційно працював продавцем мобільних телефонів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Афганістан, провінція Парван, м. Чарікар) (т. 1 а.с. 93-100).

ОСОБА_1 ніколи не був членом жодних політичних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій (т. 1 а.с. 93-100).

В червні 2010 року позивач на підставі національного паспорту та російської візи, авіасполученням Кабул Москва залишив Афганістан та вирушив до Російської Федерації, де знаходився близько місяця. У подальшому без документів ОСОБА_1 автомобілем, а потім пішки вирушив в напрямку державного кордону України, який перетнув нелегально, місце перетину кордону невідомо. Виїзд позивача з Російської Федерації відбувся за участю посередника, який надає послуги з нелегального перевезення людей (т. 1 а.с. 93-100).

Після потрапляння до України позивач виїхав автомобілем до м. Харків, звідки дістався автобусом до м. Одеси.

22 червня 2010 року позивач звернувся до управління ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 192).

Однак за результатами розгляду заяви відповідачем було прийнято рішення від 15.12.2010 року №713-10 про відмову ОСОБА_1 в наданні статусу біженця (т. 1 а.с. 187).

В період з 2010 по 2017 рік позивач перебував на території України нелегально.

09.11.2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про звернення із міжнародним захистом (т. 1 а.с. 77-79, 81).

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області №224 від 24.11.2017 року ОСОБА_1 було повторно відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено повідомлення №5/1-345 від 24.11.2017 року (т. 1 а.с. 179).

Вищезазначене рішення обґрунтоване тим, що позивач вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні при цьому у повідомленій позивачем інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які ОСОБА_1 не зміг належним чином обґрунтувати, що свідчить про неправдоподібність такої інформації та зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того, органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

Не погодившись із вищезазначеним наказом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Разом з тим судом було встановлено, що матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколи співбесід, містять багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та вказують на неправдивість вказаної історії виїзду з країни постійного проживання. У зверненні позивача до міграційною служби прослідковуються наявні ознаки зловживання процедурою набуття міжнародного захисту з метою фактичної легалізації на території України, і на це вказують наступні факти.

Так під час подання заяви про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС в Одеській області у 2010 та у 2017 роках ОСОБА_1 зазначив різні причини такого звернення за міжнародним захистом.

Як вбачається з заяви про надання статусу біженця від 22.06.2010 року №124 (а.с.192) та анкети від 23.06.2010 року (а.с. 198) позивач в якості причини звернення за міжнародним захистом вказує складну соціально-економічну ситуацію на території країни громадянської належності та можливості власного примусового вербування до лав терористичного угруповання «Талібан». Водночас, під час звернення до відповідача у 2017 році ОСОБА_1 зазначає, що виїхав за межі Афганістану у зв`язку з можливими переслідуваннями з боку представників терористичного угруповання «Талібан» через діяльність позивача, яка спрямована на притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які причетні до вбивства його рідного брата (а.с. 135). При цьому під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році, позивачем не було взагалі зазначено про обставини звернення до правоохоронних органів країни громадянської належності, можливих переслідувань з боку представників терористичного угруповання «Талібан» у зв`язку з вищезазначеною обставиною.

Крім того, позивачем були зазначені суперечливі дані щодо смерті свого брата. Так під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році ОСОБА_1 спочатку вказує, що його брат загинув внаслідок дії вибухового пристрою, закладеного під його автомобіль, а в подальшому позивач зазначає, що його брата було вбито ножем. При цьому, під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2017 році, заявник вказує, що його брата застрелили.

Також, шукач захисту під час двох різних звернень до територіального підрозділу ДМС зазначає різну інформацію стосовно обставин виїзду за межі країни громадянської належності. Так, під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році, позивач зазначає, що він був вимушений самостійно збирати кошти для виїзду за межі Афганістану, оскільки його дядько планував віддати його до лав терористичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за сплату відповідної грошової винагороди.

Натомість, відповідно до протоку співбесіди від 24.11.2017 року (а.с.151), ОСОБА_1 стверджує, що у нього ніколи не виникало конфліктів з рідним дядьком, та навпаки саме дядько позивача займався всіма організаційними та фінансовими питаннями його виїзду за межі країни громадянської належності.

ОСОБА_1 не надав до суду жодних доказів, які свідчили про вищезазначені обставини. При цьому позивач залишав у 2010 році територію Афганістану легально, що, на думку суду, не завдавало йому шкоди в отриманні та перевезенні документів та матеріалів про факти можливих погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення позивача до Афганістану. Позивач, крім того, також не вказує, чим обставини ймовірного переслідування можуть бути взагалі підтвердженні.

Також, суд звертає увагу на те, що при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем надано не було.

Посилання позивача на те, що головним управління ДМС України в Одеській області при прийнятті наказу №224 від 24.11.2017 року не було враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину, суд в якості належного доказу обґрунтованості позовних вимог до уваги не приймає з огляду на наступне.

Так, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 168-178), відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Крім того суд зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона - психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалами особової справи ОСОБА_1 не спостерігаються факти переслідування позивача в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Усні ж твердження з приводу переслідувань і завданих тілесних побоїв є не підтвердженими будь-якими доказами.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, а навпаки, позивачем підтверджено, що він є етнічним мешканцем Афганістану та не належав та не належить до таких груп, що відповідно позбавляє підстав віднесення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у цій країні.

Таким чином суд вважає, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер, вони не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Крім того суд зазначає, що відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 ст. 1 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 після виїзду з Афганістану, перебував на території Російської Федерації протягом одного місяця, тобто згідно п. 22 ч. 1 статті 1 Закону № 3671-VІ він знаходилися в третій безпечній країні, однак за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за своїм місцем знаходження позивач не звертався. Суд також зазначає, що проїзд через територію Російської Федерації не можливо вважати транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації легально та перебув на її території досить триваючий проміжок часу, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 мав реальну можливість звернутися за захистом до Російської Федерації у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, однак з власного не бажання не звернувся, що унеможливлює у розумінні частини першої статті 6 Закону визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому будь-яких доказів неможливості звернення за захистом на території Російської Федерації, або належних обґрунтувань небажання цього робити позивачем до суду також надано не було.

Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону № 3671-VІ рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №224 від 24.11.2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ, в межах повноважень відповідача, з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, а тому він є правомірним та законним.

Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи той, факт, що відповідач при прийнятті спірного наказу діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений діючим законодавством України, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому даний позов задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №815/6325/17 не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 77, 180, 192-194, 199, 200, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) в частині визнання неправомірним та скасування наказу №224 від 24.11.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити у повному обсязі.

В задоволені адміністративного позову в частині зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити у повному обсязі.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 27 липня 2018 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.