Справа № 826/15690/15
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року

Київ

справа № 826/15690/15

провадження № К/9901/10835/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва, прийняту 18 листопада 2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду постановлену 31 березня 2016 року, у складі колегії суддів: головуючого судді Беспалова О.О., суддів Парінова А.Б., Губської О.А.

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

В обґрунтування позову зазначає, що у зв'язку з реорганізацією відповідача шляхом збільшення його функцій після ліквідації Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, після її попередження 29.04.2015 року про наступне звільнення з урахуванням відмови від переведення на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів Кабінету Міністрів України в судах України управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи наказом від 01.07.2015 року № 2048/к звільнено з посади заступника директора Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, у зв'язку із скороченням посади, за пунктом 1 статті 40 (Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Посилаючись на те, що Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя було збільшено на 19 посад шляхом об'єднання з Департаментом представництва інтересів держави в міжнародних на іноземних судах та скорочення посади заступника директора в новоутвореному Департаменті судової роботи не відбулося, а посада залишилася не зайнятою на час її звільнення та їй не пропонувалася, було проігнороване її переважне право на залишені на роботі, просила визнати таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України та скасувати наказ про її звільнення, поновити на посаді заступника начальника Департаменту судової роботи.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року касаційна скарга позивача надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 31 січня 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов повністю.

В обґрунтування касаційної скарги позивач наполягає на тому, що суди не взяли до уваги, що:

- її звільненню передувало не скорочення штатної чисельності Департаменту, а його реорганізація ( об'єднання) з іншим самостійним структурним підрозділом з введенням нових додаткових керівних посад, рівнозначних тій, яку вона обіймала, але їй ці посади не пропонувалися

- в департаменті та апараті міністерства були наявні і інші вакантні керівні посади, які їй не пропонувалися, а були зайняті іншими особами, рівень кваліфікації яких був нижчим, але суди не досліджували це питання.

- відповідач в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України не виконав обов'язку щодо доказування правомірності свого наказу, надані ним документи не підтверджують його доводів про скорочення посади, яку вона обіймала та не довів вжиття заходів щодо її працевлаштування, а суди не витребували наявних доказів. Тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 159 КАС України.

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач на спростування доводів позивача зазначає, що повністю погоджується з висновками судів про те, що в міністерстві в цілому та у департаменті судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, зокрема, відбулися зміни в організації виробництва і праці, які серед іншого передбачали скорочення чисельності та штату працівників, про виконання належним чином відповідачем обов'язку щодо пропонування позивачу іншої посади з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, посада, яка б могла бути запропонована їй, була запропонована іншій особі, а вакантна посада заступника директора Департаменту судової роботи не є рівнозначною посаді заступника директора Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, яку позивач обіймала раніше, оскільки до однієї з основних вимог до особи на заняття цієї посади постала вимога щодо володіння однією з офіційних мов Ради Європи на достатньому рівні, тому Міністр юстиції та Директор департаменту, на виконання своїх обов'язків, не запропонували вакантну посаду позивачу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач на підставі наказу Міністра юстиції від 07.08.2014 року № 1664/к була призначена на посаду заступника директора Департаменту та експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України.

30.04.2015 року позивача попереджено про внесення змін до структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції та скорочення у зв'язку із цим посади позивача (заступника директора Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя), а також про майбутнє звільнення позивача із займаної посади.

Одночасно позивачу було запропоновано переведення на іншу посаду у Департаменті судової роботи, який було утворено на заміну Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя головного спеціаліста відділу представництва інтересів Кабінету Міністрів України в судах України управління представництва інтересів держави в судах України.

Наказом Міністра юстиції від 01 липня 2015 року № 2048/к позивач звільнена з посади заступника директора Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, у зв'язку із скороченням посади, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, що звільнення позивача за скороченням чисельності та штату працівників відбулося з додержанням вимог закону.

Верховний Суд з висновками судів попередніх інстанцій погоджується, вважає їх вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014 року № 76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків, Кабінет Міністрів України постановив: ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

В подальшому за наказом Міністерства юстиції від 24.10.2014 №2310/к загальна кількість штатних одиниць апарату Міністерства юстиції, до якого не входили Департамент державної реєстрації та Департамент державної виконавчої служби, склала 743 одиниці.

По справі встановлено, що з метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року № 17, з урахуванням того, що Міністерство юстиції стало правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, наказом Міністерства юстиції від 30.01.2015 № 152/к затверджено нову структуру та штатну чисельність працівників апарату Міністерства юстиції загальною кількістю штатних одиниць 865, включаючи новоутворені Департамент державної реєстрації загальною кількістю штатних одиниць 100 та Департамент державної виконавчої служби загальною кількістю штатних одиниць 69.

Враховуючи утворення у структурі апарату Міністерства юстиції двох нових департаментів із загальною кількістю штатних одиниць 169, беручи до уваги доведення загальної кількості штатних одиниць апарату Міністерства юстиції із 743 до 865, у апараті Міністерства юстиції передбачалося скорочення штатних одиниць загальною кількістю 47.

Зокрема, у структурі Міністерства юстиції утворено Департамент судової роботи загальною кількістю штатних одиниць 60 (до цього загальна кількість штатних одиниць Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя складала 41 одиницю) до якого включено Управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах із загальною кількістю штатних одиниць 17, яке раніше функціонувало в структурі Міністерства юстиції на правах окремого структурного підрозділу із загальною кількістю штатних одиниць 21.

Вищевикладеними обставинами обумовлюється висновок судів попередніх інстанцій про те, що у Міністерстві юстиції в цілому та Департаменті судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, зокрема, мали місце зміни в організації виробництва і праці, які серед іншого передбачали скорочення чисельності та штату працівників Департаменту на 2 одиниці.

Щодо посилань позивача на не врахування судами її кваліфікації, безперервного стажу роботи в Міністерстві юстиції по напрямку представництва інтересів держави в судах понад 13 років під час перевірки виконання відповідачем обов'язку додержуватися переважного права залишення позивача на роботі Верховний Суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 11 та п. 12 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228, очолює та здійснює керівництво діяльністю Міністерства юстиції Міністр, який затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату Міністерства юстиції, призначає на посаду та звільняє з посади в установленому порядку керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції, визначає обов'язки першого заступника Міністра, заступників Міністра та заступника Міністра - керівника апарату, визначає розподіл повноважень Міністра між першим заступником Міністра та заступниками Міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності, підписує накази Міністерства юстиції тощо.

Згідно з п. 5.1 Положення про Департамент судової роботи Департамент очолює директор, який в установленому порядку призначається на посаду і звільняється з посади Міністром юстиції (таке ж визначено і у п. 5.1 Положення про Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя).

Відповідно до п. 5.5 Положення про Департамент судової роботи директор Департаменту має заступників у кількості згідно штатного розпису, які призначаються на посаду Міністром юстиції за пропозицією директора Департаменту. У разі відсутності директора Департаменту виконання його обов'язків здійснює один із його заступників відповідно до наказу Міністерства (таке ж визначено і у п. 5.4 Положення про Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя).

Згідно з п. 5.8 Положення про Департамент судової роботи директор Департаменту несе персональну відповідальність перед Міністром юстиції за виконання завдань, покладених на Департамент (таке ж визначено і у п. 5.7 Положення про Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя).

Із комплексного аналізу зазначених вище приписів Положення про Міністерство юстиції України та Положення про Департамент судової роботи (і Положення про Департамент судової роботи та експертного забезпечення правосуддя) випливає, що Міністр юстиції персонально формує найвищий керівний склад структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції та, відповідно, несе персональну відповідальність за стан виконання найвищим керівним складом структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції завдань, покладених на такі структурні підрозділи.

Як наслідок, виключно Міністр юстиції та/або відповідний заступник Міністра юстиції (відповідно до визначеного Міністром юстиції розподілу повноважень) наділений повноваженнями на визначення того рівня кваліфікації і продуктивності праці особи, який на тому чи іншому етапі функціонування того чи іншого структурного підрозділу апарату Міністерства юстиції є достатнім для обіймання особою посад найвищого керівного складу відповідних структурних підрозділів Міністерства юстиції.

Таким чином, враховуючи, що директор Департаменту судової роботи несе персональну відповідальність перед Міністром юстиції за виконання завдань, покладених на Департамент, беручи до уваги, що саме директор Департаменту судової роботи пропонує Міністру юстиції кандидатури осіб на призначення їх своїми заступниками, питання кадрових призначень у Департаменті судової роботи в частині призначень на посади заступників директора Департаменту належить до виключної компетенції Міністра юстиції та директора Департаменту судової роботи.

За цих же підстав до виключної компетенції Міністра юстиції та директора Департаменту судової роботи належить вирішення кадрових питань щодо пропонування особі, яка займає посаду заступника директора Департаменту судової роботи, іншої роботи (посади) за відповідною професією, спеціальністю, яку така особа може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, під час змін в організації виробництва і праці, які серед іншого передбачають скорочення чисельності та штату працівників.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що у зв'язку із введенням в структуру Департаменту судової роботи управління представництва інтересів держави в міжнародних та іноземних судах вимоги до посади, яку займала позивач були змінені, в тому числі і щодо володіння однією з офіційних мов Ради Європи на рівні, достатньому для виконання посадових обов'язків та завдань (п. 1.2 Посадової інструкції заступника директора Департаменту судової роботи, затвердженої директором Департаменту 01.06.2015 року).

Натомість, особова картка позивача свідчить, що позивач володіє англійською мовою на початковому рівні: читання та переклад зі словником.

За цих обставин, суди дійшли правильного висновку про неможливість зайняття позивачем посади заступника директора Департаменту судової роботи через мовний бар'єр, що перешкоджатиме повноцінній роботі Департаменту.

Суди також встановили, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у позивача переважного права на залишення на роботі відповідно до приписів статті 42 КЗпП України, а відтак так розцінили вимоги позивача в цій частині як необґрунтовані.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не виявила бажання зайняти будь-яку іншу посаду, крім тієї, що займала раніше.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільнені працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

Таким чином, в разі перетворення одного структурного підрозділу особи публічного права в інший або його перепрофілювання звільнення зі служби може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників.

Зважаючи на вищевикладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що звільнення позивача з посади є правомірним, а наказ від 01.07.2015 №2048/к є таким, що відповідає приписам законодавства, а отже не підлягає скасуванню. Та оскільки судом в ході судового розгляду справи встановлено правомірність звільнення позивача з посади заступника директора Департаменту судової роботи та експертного забезпечення правосуддя, суди правильно вважали, що позовна вимога про поновлення на роботі, як похідна, задоволенню не підлягає

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець