Справа № 826/20985/13-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2018 року (прийнята в порядку письмового провадження, м. Києві, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (правонаступник Міністерство доходів і зборів України) про визнання дій неправомірними, стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовні вимоги з урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що відповідач на протязі тривало часу не виплачує позивачеві грошову суму при звільненні, в зв'язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано дії Державної фіскальної служби України (правонаступник Міністерство доходів і зборів України) щодо невиплати сум, що належать ОСОБА_2 в день звільнення неправомірними.

Стягнено з Державної фіскальної служби України (правонаступник Міністерство доходів і зборів України) на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі: за період роботи з 04.04.2013 по 17.06.2013 в сумі 18341,96грн.; за період роботи з 17.06.2013 по 01.07.2013 в сумі 3879,92грн.; за період роботи з 01.07.2013 по 26.09.2013 в сумі 51947,63грн.; за період роботи з 27.09.2013 по 18.12.2017 в сумі 400701,28грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

25 липня 2018 року ОСОБА_2 подано до Київського апеляційного адміністративного суду заяву щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги в порядку та строки.

Перевіривши матеріали справи та подане клопотання позивачем, колегія суддів вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.5, ч.6 ст.296 КАС України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.

Порядок сплати судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI.

Згідно п.1 ч.1 ст.5 Законом України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що зазначена вище заява не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 наказом ДПА України від 27.01.2006 №75-о призначено на посаду головного державного податкового інспектора відділу аналізу візування та оцінки проектів документів ДПА України юридичного департаменту ДПА України.

Наказом ДПА України від 25.12.2008 №2236-о у зв'язку з реорганізацією юридичного департаменту ДПА України, ОСОБА_2 переведено на посаду головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництв у судах інтересів ДПА України юридичного департаменту.

Наказом Державної податкової адміністрації України від 06.12.2011 №1401-о ОСОБА_2 звільнений з посади головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництв у судах інтересів ДПА України юридичного департаменту у зв'язку з реорганізацією ДПА України та скороченням штатної чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.03.2013 №2а-3492/12/2670, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2013 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДПС України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані 23 календарних дня щорічної відпустки за період роботи з 27.01.2011 по 06.12.2011 із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 Визнано дії ДПА України, щодо невидачі трудової книжки ОСОБА_2 в день звільнення та не проведення розрахунку по заробітній платі в день звільнення, - неправомірними. Стягнуто з ДПС України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_2

В подальшому, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.04.2013 №826/1984/13-а, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2013, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправними дії ДПА України щодо звільнення ОСОБА_2 Скасовано наказ Державної податкової адміністрації України від 06.12.2011 №1401-о «Про звільнення ОСОБА_2.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління департаменту правової роботи Державної податкової служби України з 07.12.2011. Зобов'язано ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.12.2011 по 03.04.2013, з урахуванням постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.03.2013 у справі №2а-3492/12/2670 після набрання останньою законної сили, та з урахуванням сум, одержаних ОСОБА_2 у Мисайлівській сільській раді та Богуславському районному центрі зайнятості.

Наказом ДПА України від 17.06.2013 №422-о, ОСОБА_2 з 07.12.2011 поновлено на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління Департаменту правової роботи ДПС України.

Наказом ДПС України від 26.09.2013 №625-о, ОСОБА_2 звільнено з посади головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління Департаменту правової роботи ДПС України у зв'язку із переведенням на роботу до ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі п.5 ст.36 КЗпП України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2015 у справі №826/1984/13-а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.04.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2013 у частині зобов'язання Державної податкової служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу скасувати та у цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2016 №826/1984/13-а стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 66 911,05 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2016 залишено без змін.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо виплати заробітної плати за час виконання рішення про поновлення на роботі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.236 КЗпП України, виплата заробітної плати за час виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Статтею 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

На підставі вище зазначеного, колегія суддів звертає увашу на те, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов'язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зазначені вище ст.ст. 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1 - 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми попередньо нараховані, але не виплачені.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, а тому суд вважає, що у разі часткового задоволення позову, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню.

Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 06.03.2017 у справі №818/2136/15, від 23.11.2016, в постановах від 12.12.2016 у справі №202/7385/15-ц, від 20.11.2013 у справі №6-114цс13, від 13.03.2017 у справі №205/4041/14-ц.

У зв'язку з відсутністю законодавчо визначеної методики розрахунку належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, суд застосовує за аналогією постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 21.03.2017№ 826/5111/15/21-2373а16, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.01.2014 по справі № 6-144цс13 (№ в ЄДРСРУ 37007895), згідно якої, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Однак, ВСУ в постанові від 18.01.2017 за справою № 6-2912цс16 вказав, що не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП, так і за ст. 235 КЗпП, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як встановлено судом першої інстанції та з вказаним погоджується суд апеляційної інстанції, заборгованість по заробітній платі становить:

за період роботи з 04.04.2013 по 17.06.2013 становить 18 341,96 грн. (7760,06*2міс. 8днів = 18341,96грн.);

за період роботи з 17.06.2013 по 01.07.2013 становить 3879,92грн. (352,71грн.*11днів =3879,92грн.);

за період роботи з 01.07.2013 по 26.09.2013 в сумі 51 947, 63 грн. (2міс. 19 днів * 7 760, 06 грн. = 20 321, 61 грн., 31 040, 24 грн. матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань, 9 875, 88 грн. компенсація за відпустку згідно наказу №625 від 26.09.2013 (20 321, 61 грн. + 31 040, 24 грн. + 9 875, 88 грн. = 61 237, 73 грн., однак позивачеві виплачено 9 290, 10 грн., то суму заборгованості становить 51 947, 63 грн.);

за період роботи з 27.09.2014 по 18.12.2017 становить 400 701, 28 грн. (51міс. 14 днів * 7 760, 06грн. = 400 701, 28 грн.).

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходит до висновку, що

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку щодо задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судового рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 31 липня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.Є. Пилипенко