Справа № 826/13949/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

23 липня 2018 року м. Київ № 826/13949/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву публічного акціонерного товариства «Київенерго» про встановлення порядку та способу виконання судового рішення у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Київенерго» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.07.2016 № Ю-9-17,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерного товариства «Київенерго» (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.07.2016 № Ю-9-17.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2017, позовні вимоги задоволено.

У справі видано виконавчі листи від 19.01.2017.

04.08.2017 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява публічного акціонерного товариства «Київенерго» про встановлення способу виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.11.2016, шляхом зобов'язання Офісу великих платників ДФС вчинити дії щодо зарахування платежів згідно платіжних доручень №2163 від 03.06.2016, №2214 від 06.06.2016, №№2218, 2219, 2220, 2221, 2222, 2223 від 07.06.2016, №2516 від 09.06.2016, №4083 від 10.06.2016, №4097 від 13.06.2016, №4115 від 14.06.2016, №4163 від 15.06.2016, №4170 від 16.06.2016, №4198 від 17.06.2016, №4221 від 21.06.2016 в рахунок сплати ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» єдиного внеску за червень 2016 року відповідно до призначення платежу.

В обґрунтування заяви зазначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.07.2016 №Ю-9-17 відкликана 07.07.2016, однак за позивачем згідно даних ІКП, рахується недоїмка зі сплати єдиного внеску, оскільки відповідач не виключив її з інтегрованої картки, а відтак всі авансові внески, що сплачуються позивачем як платником єдиного внеску за кожний звітний період, направляються контролюючим органом не за своїм призначенням, а на погашення неіснуючого боргу.

У судовому засіданні 26.09.2017 представник позивача підтримав подану заяву, просив порядок та спосіб виконання судового рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент ухвалення відповідного рішення), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент ухвалення відповідного рішення), суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Вирішуючи по суті подану позивачем заяву, проаналізувавши наведені позивачем обставини та наявні у матеріалах позовної заяви докази, суд, в частині процесуальних питань встановлення способу виконання рішення, вказує на наступне.

Відповідно до частини першої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов'язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Вказаний принцип обов'язковості судових рішень поряд із Конституцією України знайшов своє відображення і в Кодексі адміністративного судочинства України, а саме в статті 370 КАС України - судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції") право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 року у справі "Піалопулос та інші проти Греції", якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 року у справі "Войтенко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже суд приходить до висновку, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до частини третьої статті 378 КАС України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Тобто, із змісту даної норми вбачається, що стаття 378 КАС України визначає підстави та порядок відстрочення і розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі з метою створення оптимальних умов для належного та якісного його виконання у процесі виконавчого провадження.

Наведена норма не містить виключного переліку обставин, що є підставою для вирішення питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Під зміною способу та порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленим судом.

Відтак, встановлення способу виконання рішення не повинно змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Під порядком виконання рішення слід розуміти законодавчу послідовність і зміст виконавчих дій державним виконавцем, а також права і обов'язки суб'єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Під обґрунтованими підставами слід розуміти наявність обставин, які є об'єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб. Наявність таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для задоволення заяви представника позивача відсутні, оскільки рішення станом на момент розгляду даної заяви набрало законної сили, а ті вимоги, які заявлені заявником у заяві, фактично спричиняють зміну судового рішення, тому вказана заява не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 241-243, 248, 256, 378 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Київенерго» у задоволенні заяви про встановлення способу виконання судового рішення.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов