Справа № 2540/2553/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Чернігів Справа № 2540/2553/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) 10.07.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі ГУПФ України в Чернігівській області) та просить:

- визнати незаконним рішення відповідача, викладене в листі від 18.06.2018 № 3378/03/Р-12, щодо непроведення розрахунку і виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 01.01.2016 по 31.12.2017 відповідно до Закону України ''Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати'' та постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 ''Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати'';

- зобов'язати відповідача провести йому розрахунок і виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 01.01.2016 по 31.12.2017 відповідно до Закону України ''Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати'' та постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 ''Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати''.

Позов мотивовано тим, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова встановлено його право на збільшення пенсійних виплат відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, з 01.01.2016. Однак, доплату у вигляді перерахованої пенсії він отримав лише у січні 2018 року. Враховуючи наведене та те, що виплата, яку він отримав через 2 роки знецінилась внаслідок інфляції, вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів.

Ухвалою судді від 11.07.2018 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі на надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк представником відповідача надано відзив на позов, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що постанова Деснянського районного суду м. Чернігова набрала законної сили 07.12.2017, а 04.01.2018 ГУПФ України в Чернігівській області виплачено різницю в пенсії за період з 01.01.2016 по 31.01.2018. Таким чином, оскільки виплата пенсії позивачу проведена протягом місяця з дня набрання постановою суду законної сили, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України ''Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати'' та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 ''Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати''.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 лютого 1998 року є пенсіонером органів внутрішніх справ України, і позивачу призначена пенсія відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

У звязку зі зміною розміру грошового забезпечення поліцейських, позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати бездіяльність ГУПФ України в Чернігівській області щодо не проведення йому перерахунку пенсії з 1 січня 2016 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» - протиправною; зобов'язати ГУПФ України в Чернігівській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», починаючи з 01.01.2016 року.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.10.2017 у справі № 750/9543/17 (провадження № 2-а/750/1257/17), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017, його позовні вимоги були задоволені в повному обсязі (а.с. 24-28).

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем 04.01.2018 проведено ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 01.01.2016, що підтверджується витягом з бази розрахунку виплати пенсії позивачу (а.с. 21). 10.01.2018 кошти в сумі 44 478,85 грн. були зараховані на рахунок позивача в установі банку.

01.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУПФ України в Чернігівській області із заявою про проведення розрахунку і виплати компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строку їх виплати з 01.01.2016 по 31.12.2017, на виконання вищевказаної постанови суду (а.с. 10).

Листом від 18.06.2018 за № 3378/03/Р-12 відповідач повідомив, що нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати немає законних підстав, оскільки рішення суду виконане своєчасно та виплата пенсії за вислугу років проведена з 01.01.2016 (а.с. 11).

Вважаючи вказану відмову незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

В силу вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон №2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 (далі Порядок №159).

Згідно із частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статей 1, 2 Закону №2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статтею 2 Закону №2050 та Порядком №159 компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі органом Пенсійного фонду) добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до статті 3 Закону №2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону №2050, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

При цьому, як вже було зазначено, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Тобто, за наявності визначених Законом №2050 умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-43цс14.

З наведеного слідує, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

Таким чином, оскільки постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.10.2017 (справа №750/9543/17), залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017, виконана відповідачем своєчасно, тобто в межах одного місяця з моменту набрання постановою законної сили та виникнення підстав для нарахування позивачу та виплати грошових доходів у вигляді пенсії, що позивачем жодним чином не спростовується, підстави для задоволення позовних вимог об'єктивно відсутні, оскільки для застосування положень Закону № 2050-III не дотримано передумову у вигляді порушення строків виплати нарахованих доходів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. І.Шрага, 4/3, м. Чернігів, 14000) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (, вул. Пятницька, 83-а, м. Чернігів, 14005) про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 31.07.2018.

Суддя С.В. Бородавкіна