Справа № 826/13294/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Київ № 826/13294/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

25.08.2016 ОСОБА_1 (ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №400-1305 від 08.04.2016, яким їй визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 22719,40 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2016 у справі відкрито провадження і призначено її до розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2016 витребувано від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірену копію документів щодо нормативно-грошової оцінки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (код земельної ділянки 78:092:029) із зазначенням площі земельної ділянки, економіко - планувальної зони, базової вартості 1 кв.м. землі, локальних коефіцієнтів на місцезнаходження земельної ділянки, коефіцієнта функціонального використання, коефіцієнтів індексації грошової оцінки.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 та згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснено відповідно до приписів нової редакції КАС України.

Відповідно, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2018 справу прийнято до провадження і призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Правова позиція позивача, враховуючи додаткові пояснення до адміністративного позову, зводиться до того, що вона не є власником чи землекористувачем земельної ділянки, отже й платником земельного податку.

Позивач також зазначає, що вона є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку та використовує приміщення розташоване на земельній ділянці виключно для здійснення господарської діяльності, а відтак нарахування відповідачем земельного податку за земельну ділянку під таким приміщенням є незаконним.

Також позивач звертає увагу на порушення відповідачем порядку нарахування земельного податку, що також є підставою для визнання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення протиправним та скасування.

Відповідач подав письмове заперечення на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та навів розрахунок суми податкового зобов'язання, визначеного в податковому повідомленні-рішенні №400-1305 від 08.04.2016.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, суд за клопотаннями представників сторін, на підставі частини третьої статті 194 КАС України ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Так, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_2 від 20.11.2001 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Основним видом діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

З 01.04.2013 позивач є платником єдиного податку, що підтверджується Свідоцтвом платника Єдиного податку Серія А №392745 від 25.05.2012.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі за №847, ОСОБА_1 є власником 3/8 частини нежитлового приміщення №1а, площею 268,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3. Дана обставина також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі договору оренди нежитлового приміщення від 21.03.2016 позивач як фізична особа-підприємець здає в оренду нежитлове приміщення №1а за адресою: АДРЕСА_3. Тобто, позивач використовує вказане приміщення для здійснення власної господарської діяльності.

Згідно відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №9 від 25.07.2016 на адвокатський запит від 07.07.2016 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 обліковується за об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Механізатор-4», державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району, Житлово-будівельним кооперативом «Підземшляхбудівець», магазином №3 Товариства з обмеженою відповідаольністю «Київкоопспілка», фірмою «Іній-1» LTD, Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

На запит адвоката ОСОБА_3 від 15.08.2016 №29-2396/0/1-16 про надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у місті Києві надало відповідь від 19.08.2016 №29-26-0.5-10493/2-16, згідно якої до 01.01.2013 документи, що посвідчують право власності/користування земельною ділянкою на території міста Києва за адресою: АДРЕСА_3 (обліковий код земельної ділянки 78:092:029), не реєструвались.

08.04.2016 ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняла та в подальшому надіслала на адресу позивача податкове повідомлення-рішення №400-1305, яким визначила їй суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 22719,40 грн.

Не погоджуючись із прийнятим суб'єктом владних повноважень рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

В постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 №21-2352а15 вказано, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, абзацу 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об'єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Суд звертає увагу, що обов'язок сплати земельного податку не ставиться в залежність від факту реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою під належними на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України, та виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №21-3517а15 та від 07.07.2015 у справі №21-775а15.

Щодо доводів позивача про те, що вона здійснює господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, зокрема є платником єдиного податку, а належне їй на праві власності приміщення використовується у власній господарській діяльності, що є підставою для звільнення її від обов'язку сплати земельного податку у силу положень статті 297 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Як визначено абзацом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, якщо платник єдиного податку першої - третьої груп використовує земельні ділянки для провадження господарської діяльності, він вільний від обов'язку нараховувати, сплачувати та подавати податкову звітність із земельного податку.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 у справі №826/8675/17 вказує, що у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є платником єдиного податку другої групи, а основним видом господарської діяльності за КВЕД є 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Місцем провадження господарської діяльності позивача згідно Свідоцтва платника Єдиного податку Серія А №392745 від 25.05.2012 вказано: АДРЕСА_1 (1/2), кв. 82 (1/2), вул. Мішуги 7-А, пр. 6; проспект Бажана, 36А, пр. 4.

Договір оренди нежитлового приміщення від 21.03.2016 підтверджує використання позивачем для здійснення власної господарської діяльності зі здавання в оренду нерухомого майна виключно нежитлового приміщення №1а за адресою: АДРЕСА_3. При цьому, суду не надано доказів, які б свідчили, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 використовується позивачем для провадження господарської діяльності. Тому є необґрунтованими доводи позивача щодо використання у власній господарській діяльності земельної ділянки, оскільки об'єктом такої діяльності позивача є об'єкт нерухомості, а не земельна ділянка, на якій він розташований.

Зважаючи на те, що позивач є власником частини нежилого приміщення та відповідно й землекористувачем земельної ділянки, на якій розташоване належне їй на праві власності приміщення, яке використовується у її власній господарській діяльності, на відміну від земельної ділянки на якій воно розташоване, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачу податкового зобов'язання з земельного податку.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача про те, що визначена відповідачем сума земельного податку, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідачем використано неправильні вихідні дані.

Відповідно до пункту 29.1 статті 29 Податкового кодексу України обчислення суми податку здійснюється шляхом множення бази оподаткування на ставку податку із/без застосуванням відповідних коефіцієнтів.

Положеннями пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

За правилами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - це сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно до підпункту 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, до Державного земельного кадастру вносяться відомості про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, значення якої розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Встановлено, що нормативна грошова оцінка належної позивачу земельної ділянки не проведена.

Згідно розрахунку суми податкового зобов'язання, визначеного в податковому повідомленні-рішенні №400-1305 від 08.04.2016, який міститься в листі від 15.08.2016 №7344/5/26-54-13-05-20, відповідач визначив суму податкового зобов'язання позивача за 2016 рік, наступним чином: 100,84 кв.м. * 1118,93 грн/кв.м. * 2,5 * 1,5 * 1,249 * 1,433 * 3% = 22719,4 грн. При цьому:

100,84 кв.м. - 3/8 частки нежитлового приміщення, що належить позивачу;

1118,93 грн/кв.м. - базова вартість одного кв.м. вищезазначеної земельної ділянки згідно рішення Київської міської ради від 03.07.2017 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» (зона 398);

2,5 - коефіцієнт на функціональне використання землі на підставі Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 за №388/12262;

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2014 рік, відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 №783;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2015 рік, відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель;

3% - розмір ставки земельного податку (згідно рішення Київської міської ради з урахуванням змін від 28.01.2015 №58/923).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до пункту 9 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, який визначає форму та порядок надіслання (вручення) контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за №124/28254 у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Водночас, будь-якого розрахунку суми податкового зобов'язання, визначеного у спірному податковому повідомленні-рішенні відповідачем складено та направлено на адресу позивача не було. Про проведений відповідачем розрахунок позивач дізналася із листа ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві від 15.08.2016 №7344/5/26-54-13-05-20 про розгляд запиту адвоката позивача від 11.08.2016 №65/Адв-08.

За змістом рішення Київської міської ради від 03.07.2017 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони дорівнює 1,36.

В той же час, будь-якого обґрунтування з приводу застосування під час розрахунку податкового зобов'язання позивача з земельного податку за 2016 рік узагальнюючого локального коефіцієнту на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони у розмірі 1,5 податковим органом не наведено.

Крім того, згідно листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві від 19.08.2016 №29-26-0.5-10493/2-16, інформація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (обліковий код земельної ділянки 78:092:029) до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві не надавалась. Заяви про надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та запити за адресою: АДРЕСА_3 (обліковий код земельної ділянки 78:092:029) до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві не надходили.

Отже, відповідач не звертався до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві для отримання даних державного земельного кадастру, необхідних для нарахування земельного податку.

За таких обставин суд переконаний, що проведений відповідачем розрахунок не можна вважати вірним.

З аналізу положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду вбачається, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу державної влади. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, встановивши безпідставність проведеного контролюючим органом розрахунку податкового зобов'язання, суд не наділений повноваженнями переймати функції ДПІ в Оболонському районі ГУДФС у м. Києві й здійснювати власний розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Отже, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, судом встановлено обґрунтованість висновків контролюючого органу щодо наявності підстав для сплати ОСОБА_1 земельного податку, однак враховуючи, що підставою для нарахування земельного податку є виключно дані державного земельного кадастру, натомість ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві здійснено таке нарахування виходячи з даних, отриманих з неналежних джерел, що мало наслідком неправильне визначення податкового зобов'язання з земельного податку, суд вважає, що це є самостійною і безумовною підставою для захисту прав позивача в судовому порядку, а відтак, і визнання оскаржуваного рішення протиправним та скасування в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04213, м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 58; ) від 08.04.2016 №400-1305.

Стягнути з Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04213, м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 58; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак