Справа № 802/1188/18-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 липня 2018 р. м. Вінниця Справа № 802/1188/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Шевченка Р.В.

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 ,

представників відповідача: Могиль Т.О., Седлецької Л.М.

представника 3-ої особи: ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_6

до: ГУ ДФС у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ФОП ОСОБА_7

про: визнання протиправним та скасування акту, скасування результатів біржових торгів

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_6 до ГУ ДФС у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ФОП ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування акту опису і попередньої оцінки безхазяйного майна з/б плит.

В підготовчому судовому засіданні представником третьої особи заявлено клопотання про закриття провадження у справі з підстав, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не є публічно-правовим.

Так, обґрунтовуючи свою позицію, представник зазначив, що фактично існує спір про право, оскільки мотивуючи позов позивач вказує, що спірні плити належать йому на праві власності. Отже, суд має надавати оцінку позиції та доводам позивача щодо належності спірного майна йому на праві власності. Зазначене виключає розгляд спору в порядку адміністративного судочинства.

Представники позивача проти закриття провадження заперечили, вказуючи, що в рамках даної справи не досліджується питання щодо права власності на відповідне майно. А підставою для звернення стало порушення інтересу позивача щодо користування дорогою, вимощеною плитами. Зазначили, що дослідженню підлягає саме оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень та дотримання процедури його прийняття в рамках чинного законодавства. Відтак, на думку позивача, даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Представники відповідача не заперечили щодо закриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до положень статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Як видно зі змісту адміністративного позову позивач вказує, що органом державної фіскальної служби внаслідок здійснення адміністративно - розпорядчих функцій, а саме, проведення опису і попередньої оцінки майна - плит залізобетонних дорожніх б/в, ширина 2 м, довжина 3 м, товщина 20 см (259 шт.) та складання акта № 1 від 20.06.17 р., грубо порушено гарантоване йому Конституцією України право приватної власності та безпідставно позбавлено такого майна його законного власника.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на положення статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України щодо порядку користування, володіння та розпорядження майном. Вказує, що належність позивачу плит, які формують собою під'їзну дорогу до комплексу нежитлових будівель, які належать ОСОБА_6, підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, свідоцтвом про право власності на земельну ділянку, технічним паспортом від 29.02.2016 р. Відтак не можна вважати, що плита є безхазяйним майном.

Таким чином гарантоване право ОСОБА_6 щодо здійснення права власності є порушеним через невиконання владних управлінських та делегованих функцій ГУ ДФС у Вінницькій області, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись за захистом свого права.

Отже у цій справі позивач просить захистити своє речове право.

В свою чергу, представники відповідача заперечили належність плит позивачу, вказуючи, що встановленою перевіркою плити визнано безхазяйними, адже жодних доказів на підтвердження права власності на них ОСОБА_6 не надано. Більш того, за результатом проведених торгів плити реалізовано іншій особі.

Вирішуючи питання про закриття провадження, суд вказує на наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно частин першої - другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, як видно із процитованих вище норм, відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами права власності ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими та захист таких здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Скасування рішення у формі акту опису суб'єкта владних повноважень, обов'язково буде впливати на майнові права тієї особи (ОСОБА_7), яка майно придбала, оскільки питання щодо безхазяйності або його належності на праві власності позивачу обов'язково постане перед судом. Таким чином , спірні правовідносини фактично пов'язані із захистом права щодо користування спірним майном.

Отже, враховуючи зміст спірних правовідносин та наявність між сторонами спору про право, суд дійшов висновку, що даний спір, з мотивів і підстав наведених у позові, не є публічно - правовим та не може розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з &?н;…&?і; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?в;…&?р;". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За таких обставин, беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим, провадження по даній справі підлягає закриттю, відповідно, клопотання представника третьої особи - задоволенню.

При цьому, суд роз'яснює позивачу, що даний спір належить до юрисдикції місцевого загального суду.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 248, 256, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна