Справа № 826/6388/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 липня 2018 року № 826/6388/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_1 від 21.03.2018;

- зобов'язати відповідача в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації" надати ОСОБА_1 повну, точну та достовірну інформацію, а саме: витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами звернень ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.03.2018 звернувся до відповідача з інформаційним запитом, у якому просив надати витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами його звернень. 03.04.2018 на адресу позивача надійшла відповідь відповідача, якою йому відмовлено у наданні запитуваної інформації, мотивуючи тим, що порядок розгляду звернення позивача врегульовано Законом України "Про захист персональних даних". На думку позивача, відмова відповідача у наданні інформації не відповідає жодному з чотирьох випадків, передбачених частиною першою статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Стверджує, що точка зору відповідача, що запит з отримання інформації особою про себе не відноситься до категорії запитів, які підпадають під дію Закону України "Про доступ до публічної інформації", суперечить визначенню публічної інформації, пункту 1 частини третьої статті 10, частини четвертої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації"; можливостям відповідача ідентифікувати його особу, щоб розглянути запит в порядку Закону України "Про захист персональних даних". Крім того, звернув увагу, що відповідь на запит на інформацію було надано з порушенням строків, передбачених частиною першою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Враховуючи наведене, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Ухвалою суду від 30.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6388/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

24.05.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що запит позивача від 21.03.2018 не відповідав вимогам статті 16 Закону України "Про захист персональних даних" (у ньому не зазначено реквізити документа, що посвідчує особу позивача), листом від 30.03.2018 № 1/16-003188.18/ЗІ-183 йому не було надано запитувану інформацію з відповідними роз'ясненнями. Також зазначив, що відповідь на запит позивача було надано у межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 16 Закону України "Про захист персональних даних".

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.03.2018 ОСОБА_1 електронною поштою звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційним запитом, у якому просив в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації" надати витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами розгляду його звернень (а.с. 19).

Листом від 30.03.2018 № 1/16-003188.18/ЗІ-183 Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повідомив позивача, що інформація, яку просить надати останній, стосується його особисто. Зазначив, що відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними. Пояснив, що порядок надання такої інформації особі, якої вона стосується, регулюється Законом України "Про захист персональних даних". Оскільки запит ОСОБА_1 не відповідає вимогам Закону України "Про захист персональних даних", відповідач відмовив у наданні запитуваної інформації.

Не погодившись з відмовою відповідача у наданні запитуваної інформації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про інформацію" встановлено, що право на інформацію забезпечується, зокрема: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів.

За визначенням частини першої статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Мотивуючи відмову у наданні запитуваної інформації, відповідач керувався тим, що оскільки така інформація стосується особи позивача, порядок її надання врегульовано Законом України "Про захист персональних даних".

На переконання суду, наведений висновок відповідача є помилковим, з огляду на наступне.

За визначенням статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Наведена норма кореспондується з визначенням пункту "а" статті 1 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, яка ратифікована Україною 06.07.2010.

Відповідно до статей 6, 7 вказаної Конвенції персональні дані, що свідчать про расову приналежність, політичні, релігійні чи інші переконання, а також дані, що стосуються здоров'я або статевого життя, не можуть піддаватися автоматизованій обробці, якщо внутрішнє законодавство не забезпечує відповідних гарантій. Це правило також застосовується до персональних даних, що стосуються засудження в кримінальному порядку.

Для захисту персональних даних, що зберігаються у файлах даних для автоматизованої обробки, уживають відповідних заходів безпеки, спрямованих на запобігання випадковому чи несанкціонованому знищенню або випадковій утраті, а також на запобігання несанкціонованим доступу, зміні або поширенню.

Частиною четвертою статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім'я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе.

Згідно з частиною шостою статті 16 Закону України "Про захист персональних даних" суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством не встановлено і не може бути встановлено чіткого переліку відомостей про фізичну особу, які є персональними даними, задля можливості застосування положень Закону до різноманітних ситуацій, в тому числі при обробці персональних даних в інформаційних (автоматизованих) базах та картотеках персональних даних, що можуть виникнути у майбутньому, у зв'язку зі зміною в технологічній, соціальній, економічній та інших сферах суспільного життя.

Разом з тим, зі змісту запиту позивача від 21.03.2018 вбачається, що останній звернувся до відповідача з заявою у порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації".

При цьому, вказаний запит не містив вимоги надати позивачеві відомості про себе особисто, а містив вимогу надати витяги всіх записів, зроблених в базі звернень за результатами звернень позивача.

Суд зазначає, що запитувана позивачем інформація є інформацією, яка була отримана та створена в процесі виконання відповідачем своїх обов'язків в частині реєстрації та розгляду звернень осіб, відповідно, у розумінні наведених положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" - є публічною інформацією.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач під час розгляду запиту позивача від 21.03.2018, дійшов помилкового висновку про те, що вказаний запит слід розглядати у порядку, встановленому Законом України "Про захист персональних даних".

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що у відповідача не було підстав для відмови у наданні запитуваної інформації на запит ОСОБА_2 від 21.03.2018.

Також, частиною першою статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Разом з тим, відповідь відповідача на інформаційний запит позивача від 21.03.2018 не містить жодної підстави для відмови, які передбачені частиною першою статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Також, суд звертає увагу, що частиною першою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

В порушення наведених правових норм відповідачем при наданні відповіді на інформаційний запит позивача від 21.03.2018 не дотримано встановлених Законом строків розгляду запиту.

Так, запит позивача від 21.03.2018 зареєстровано відповідачем 22.03.2018. Відповідь на вказаний запит надана 30.03.2018, у той час, як п'ятий робочий день для надання відповіді припадав на 29.03.2018.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем при розгляді інформаційного запиту позивача допущено протиправну бездіяльність, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням вказаного судового рішення, з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов'язком.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення в даній справі.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) щодо ненадання інформації на інформаційний запит ОСОБА_1 від 21.03.2018.

Зобов'язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) надати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) інформацію за запитом від 21.03.2018.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) .

Суддя В.П. Катющенко