Справа № 2540/2479/18
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року Чернігів Справа № 2540/2479/18

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1М.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації (далі Управління), в якому просить:

- визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати одноразової компенсації в сумі 284,40 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 - неправомірними;

- зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу, з урахуванням отриманої суми, разову компенсацію призначену за втрату здоров'я як інваліду 2 групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позов мотивовано тим, що починаючи з 01.01.2015, виплата одноразової компенсації здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а до 01.01.2015 має застосовуватися ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" так як інвалідність встановлена позивачу до прийняття постанови. Всупереч наведеному, відповідачем виплачена компенсація у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 20.07.1996 №836, що на думку позивача, є неправомірним.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представником відповідача подано відзив на позов, в яких останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що дії Управління щодо нарахування та виплати допомоги повністю відповідають вимогам чинного законодавства і є правомірними, оскільки здійснені згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню.

Так, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та має ІІ групу інвалідності, що підтверджується посвідченням (а.с.13) та довідкою МСЕ-ЧНВ №354787 (а.с.11), на підставі чого позивач звернувся до УПСЗН із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому одноразову компенсацію у розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

Листом від 14.06.2018 №3343 відповідач, розглянувши звернення ОСОБА_1, повідомив останнього, що одноразова компенсація при встановленні позивачу інвалідності, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, нарахована 22.09.1999 в сумі 189,60 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Після надання документів щодо встановлення позивачу ІІ групи інвалідності управлінням було проведено виплату різниці між ІІІ та ІІ групами в сумі 94,80 грн, що виплачено 26.04.2010. А тому, Управління здійснило нарахування та виплату одноразової компенсації при встановленні інвалідності в розмірі, визначеному чинним законодавством і на момент звернення позивача не має правових підстав для виплати одноразової грошової компенсації оскільки норма Закону на яку йде посилання в заяві позивача починаючи з 2015 року не діє.

Не погоджуючись з вищезазначеною відповіддю Управління, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ), Бюджетним кодексом України, тощо.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції чинній на момент встановлення позивачу інвалідностей), одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах, зокрема, інвалідам ІІ групи - 45 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII внесені зміни, зокрема, до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та вказану статтю викладено у наступній редакції: "Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Таким чином, починаючи з 01.01.2015, виплата одноразової компенсації здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведеної норми права вбачається, що розмір одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС визначається Кабінетом Міністрів України.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції чинній, що діяла на момент виплати коштів позивачу) встановлено, розміри виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме: одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачуються в таких розмірах: інвалідам III групи 189,60 грн.

Суд зазначає, що встановлений в 1996 році постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розмір виплат протягом тривалих років не змінювався і не відповідав розміру, встановленому законами України, а розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законами України, згідно з внесеними Верховною Радою України змінами до державного бюджету зростав кожен наступний рік.

При цьому, вказані закони не містили обмежень щодо застосування ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Водночас, оскільки ані Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень з цих питань не приймали, то, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, застосуванню підлягає саме ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та розмір мінімальної заробітної плати, встановлений відповідними законами України, а не постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни, зокрема, до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та ст.48 викладено в такій редакції: "Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Тобто, станом на момент здійснення позивачу доплати різниці між ІІІ та ІІ групою інвалідності, відповідач також керувався положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Слід зауважити, що рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.28 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", якими було внесено зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

До набрання чинності рішення Конституційного Суду України одноразова компенсація у 2008 році підлягала сплаті в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836, а з 22.05.2008, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актам, вихідним критерієм обрахунку такої допомоги виступала мінімальна заробітна плата, встановлена Законом України Про Державний бюджет України на 2008 рік.

Судом було встановлено, що інвалідність позивачу внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, була встановлена 16.03.1999, термін дії продовжувався, повторно друга група інвалідності встановлена 22.04.2008, що підтверджується довідками МСЕК та відповідачем не заперечується.

При цьому, виплата позивачу одноразової компенсації у сумі 189,60 грн, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду, захворювання якого пов'язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" проведена у вересні 1999 року у сумі 189,90 грн, доплата різниці між ІІІ та ІІ групами у квітні 2008 року у сумі 94,80 грн. Вказані виплати проведені відповідачем без звернення позивача з відповідними заявами встановленого зразка, відповідно до внутрішніх розпоряджень відповідача, що відповідачем не спростовується.

При цьому, оскільки на момент встановлення у 1999 році позивачу ІІІ групи інвалідності, та у 2008 році встановлення ІІ групи, діяла норма Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", редакція якої передбачала виплату одноразової компенсації для інвалідів ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, натомість виплата одноразової компенсації у розмірі, що передбачений від 26.07.1996 №836, є необґрунтованою, оскільки необізнаність позивача про надане йому право на отримання одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, як це передбачено у Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу інвалідності, не позбавляє його можливості отримати відповідні грошові кошти.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.05.2008 (справа 5-р/2018) наголошує на конституційному обов'язку держави стверджувати і забезпечувати права і свободи людини та вважає за необхідне розвинути і конкретизувати сформульовані ним юридичні позиції щодо змісту положень ч.3 ст.22 Основного Закону України. Положення ч.3 ст.22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових Законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності. А отже, не допускається зменшення розміру відповідної одноразової допомоги (компенсації) постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 в той час, коли на момент встановлення інвалідності та проведення виплат, діяла ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", так як відповідачем мали бути застосовані норми Закону, адже він має вищу юридичну силу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного позову, оскільки дії Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової компенсації, є неправомірними.

Керуючись ст.ст.241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (вул. Троїцька, 43, м. Городня, Чернігівська область, 15100, ід. код НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації (вул. Троїцька, 11, м. Городня, Чернігівська область, 15100, ) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати дії Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати одноразової компенсації в сумі 284,40 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №836 неправомірними.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації нарахувати і виплатити ОСОБА_1, з урахуванням отриманої суми, одноразову компенсацію призначену за втрату здоров'я як інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, згідно абз.2 ч.1 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повне рішення суду складено 31 липня 2018 року.

Суддя Л.О. Житняк