Справа № 265/7888/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2018 року

Київ

справа №265/7888/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22171/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2017 року (головуючий суддя - Адамова Т.С.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року (головуючий суддя - Васильєва І.А., судді: Василенко Л.А., Компанієць І.Д.)

у адміністративній справі № 265/7888/16-а за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області (далі - Управління ПФУ) про визнання неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії по інвалідності та зобов'язання поновити виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії за інвалідністю у зв'язку з відсутністю її у місці тимчасового мешкання на час перевірки, а також відмову у видачі довідки про припинення виплати пенсії;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити призначену пенсію за весь період заборгованості, починаючи з червня 2016 року;

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 2006 року знаходиться на обліку в Ленінському районному управлінні Пенсійного фонду міста Донецьк та отримує пенсію за інвалідністю. За висновком МСЕК від 30 липня 2014 року їй призначено другу групу інвалідності безстроково. З серпня 2014 року у зв'язку з початком бойових дій вона була вимушена виїхати за межі міста Донецька та тимчасово оселитися у місті Маріуполі за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в Лівобережному районі міста Маріуполя. Після відкриття рахунку у відділенні Ощадбанку за вимогою робітників управління соціального захисту населення у місті Маріуполі виплату пенсії їй припинено. З червня 2016 року по теперішній час пенсію вона не отримує. 24 листопада 2016 року вона з'явилася до управління соціального захисту для особистої чергової ідентифікації та відмітки довідки переселенця, де їй повідомили про те, що виплата пенсії та її нарахування припинені з причини відсутності її у місті зареєстрованого у місті Маріуполі мешкання, як переселенця. Вважає такі дії протиправними, такими що не відповідають вимогам Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 24 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача щодо призупинення виплати пенсії позивачу починаючи з червня 2016 року. Скасовано протокол № 14 засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 27 лютого 2017 року, в частині відмови позивачу у призначенні (відновленні) соціальної виплати ВПО. Зобов'язано відповідача відновити позивачу з 1 червня 2016 року виплату пенсії по інвалідності. Постанову суду в частині виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року змінено мотивувальну частину постанови суду першої інстанції, з мотивів, викладених судом апеляційної інстанції. Змінено резолютивну частину постанови суду першої інстанції - виключено з резолютивної частини третій абзац. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління ПФУ посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, ставить питання про їх скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначив, що перелік підстав для припинення виплати пенсії, встановлений у статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не є вичерпним та може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами, а тому позивачу правомірно припинено виплату пенсії.

Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1 з 2006 року знаходиться на обліку та отримувала раніше пенсію за інвалідністю у Ленінському районному управлінні Пенсійного фонду міста Донецьк. За висновком МСЕК від 30 липня 2014 року їй призначено ІІ групу інвалідності безстроково, у зв'язку з чим, отримує пенсію по інвалідності, відповідно до пенсійного посвідчення ВВ № 612741 від 2 листопада 2011 року.

З 1 серпня 2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, правонаступником якого є відповідач та до червня 2016 року отримувала пенсію по інвалідності.

Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа.

27 травня 2016 року строк дії вказаної довідки закінчено, а тому з 1 червня 2016 року виплату пенсії по інвалідності позивачу було зупинено. 2 червня 2016 року строк дії довідки продовжено, у зв'язку з чим 26 липня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про відновлення виплати пенсії, надавши до заяви довідку переміщеної особи з відміткою про продовження строку дії довідки та реквізити рахунку, відкритого в ДОУ АТ «Ощадбанк».

У жовтні 2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про повідомлення причин припинення пенсійних виплат. 31 жовтня 2016 року відповідач повідомив, що Пенсійним фондом України проведена перевірка інформації про реєстрацію пенсіонерів в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. За результатом перевірки здійснено тимчасове призупинення виплати пенсії. 29 липня 2016 року включено індивідуальну інформацію до списків щодо отримання інформації для призначення (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам, яку направлено до управління соціального захисту для прийняття рішення комісії з питань призначення (відновлення) виплати пенсії на підставі акту обстеження відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 23 червня 2016 року.

На підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї щодо відсутності заявниці за місцем проживання, на засіданні районної комісії 27 лютого 2017 року прийнято рішення про відмову в призначенні соціальної виплати, про що зазначено у відповідному протоколі № 14 від 27 лютого 2017 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не виплачуючи позивачу пенсію з червня 2016 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийшов за межі позовних вимог та скасував протокол № 14 засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 27 лютого 2017 року в частині відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати ВПО.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині скасування протоколу № 14 засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 27 лютого 2017 року в частині відмови позивачу у призначенні (відновленні) соціальної виплати ВПО, оскільки позивачем такі вимоги при зверненні до суду не заявлялись, а для їх вирішення необхідно було залучити до участі у справі в якості другого відповідача/або третьої особи управління соціального захисту населення Лівобережного району, оскільки вирішені вимоги про скасування рішення вказаного органу безпосередньо впливає на його права та інтереси, який не приймав участі у справі, у зв'язку з чим, змінив мотивувальну частину постанови суду першої інстанції з цих підстав, а також резолютивну частину постанови суду першої інстанції - виключив з резолютивної частини третій абзац.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Доводи касаційної скарги відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат на постанови Кабінету Міністрів України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має вищу юридичну силу.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що суд першої інстанції скасовуючи протокол № 14 засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 27 лютого 2017 року в частині відмови позивачу у призначенні (відновленні) соціальної виплати ВПО, помилково застосував норми положення статті 11 КАС України, оскільки позивач звертаючись до суду їх не заявляв, а у разі їх вирішення необхідно було залучити до участі у справі управління соціального захисту населення Лівобережного району, оскільки вирішення вказаних вимог впливає на права та інтереси цієї сторони, яка не приймала участі у справі.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи те, що доводи в межах касаційної скарги правильності висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, останні під час розгляду справи вірно застосували норми матеріального права та не порушили норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 350 КАС України, підстави для скасування ухвалених ними рішень відсутні.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області залишити без задоволення, а постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2017 року в незміненій частині, та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду