Справа № 428/9543/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2018 року

Київ

справа № 428/9543/16-а

провадження № К/9901/16057/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальних експертизи» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2017 року (судді Казначеєв Г.Е., Василенко Л.А., Васильєвої І.А.),

в с т а н о в и в :

31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», в якому просила визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у призначенні їй відповідної групи інвалідності, зобов'язати відповідача провести повторну комісію та встановити їй ІІ групу інвалідності безстроково.

Сєвєродонецький міський суд Луганської області ухвалою від 19 жовтня 2016 року передав вказану справу за підсудністю Луганському окружному адміністративному суду.

Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 листопада 2016 року передав цю ж справу за підсудністю Сєвєродонецькому міському суду Луганської області.

Ухвалою від 9 лютого 2017 року Сєвєродонецький міський суд Луганської області залишив без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 у зв'язку з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною четвертою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у попередній редакції; далі - КАС).

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 1 березня 2017 року залишив цю ухвалу без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючи на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу цього суду від 1 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує, зокрема, тим, що останню відмову Державного закладу «Центральна медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров'я (далі - ЦМСЕК МОЗ) у визнанні її особи з інвалідністю вона отримала в серпні 2016 року, а не в лютому 2016 року, як зазначив суд. Крім того позивач зазначила, що відмова у призначенні їй інвалідності є неправомірною, тому просить позов задовольнити.

Ухвалою від 10 травня 2017 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою ОСОБА_1

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII). Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 327 КАС судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди залишили позов ОСОБА_1 без розгляду з підстави, встановленої частиною четвертою статті 99 КАС, відповідно до якої якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Свою позицію суди мотивували так.

Позивач звернулася до Лисичанської міжрайонної МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» про встановлення інвалідності.

За результатами огляду позивача Лисичанська міжрайонна МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» видала довідку № 166/2179 від 9 листопада 2015 року про невизнання інвалідом ОСОБА_1

Позивач не погодилася з таким рішенням і звернулася до Обласної МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи».

За результатами огляду позивача Обласна МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» видала довідку № 5/57 від 21 листопада 2016 року про невизнання інвалідом ОСОБА_1

Позивач не погодилась і з таким рішенням, відтак звернулася до ЦМСЕК МОЗ з приводу встановлення їй інвалідності.

Листом від 24 лютого 2016 року № 75/02 ЦМСЕК МОЗ повідомило, що виявлена патологія хребта обмежують життєдіяльність хворої в легкому ступені, що не дає право встановлення групи інвалідності. Також зазначено, що рішення МСЕК області підтверджено. Цього листа позивач отримала в березні 2016 року.

21 червня 2016 позивач звернулася до ЦМСЕК МОЗ із заявою щодо надання оглядових медичних документів МСЕК.

Листом від 4 липня 2016 року № 117/16 ЦМСЕК МОЗ повідомило, що за результатами огляду позивачу надали відповідні роз'яснення. Також, зазначено, що довідка про невизнання інвалідності видана Лисичанською МСЕК Луганського ЦМСЕК. Всі інші необхідні документи надаватимуться в процесі розгляду справі в суді. Вказаного листа позивач отримала в серпні 2016 року.

31 серпня 2016 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», в якому просила, визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у призначенні їй відповідної групи інвалідності, зобов'язати відповідача провести повторну комісію та встановити їй ІІ групу інвалідності безстроково.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені в позовній заяві підстави щодо дотримання строку на звернення до суду не є обґрунтованим, оскільки позивач скористалася своїм правом на досудове вирішення спору; про порушення свого права дізналася у березні 2016 року та мала б звернутися до суду з позовом у місячний строк визначений частиною четвертою статті 99 КАС, тобто не пізніше 31 березня 2016 року.

Апеляційний суд погодився з таким висновком і з посиланням на положення частин першої, четвертої статті 99 КАС зазначив, що встановлення строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків та своєчасного виконання ними передбачених КАС та іншими законами процесуальних дій.

Зазначеною нормою (частина четверта статті 99 КАС) встановлено спеціальні строки звернення до суду. Крім того, норма передбачає вимоги щодо наявності передбаченої законом можливості досудового порядку вирішення спору та використання його позивачем.

Отже, як зазначив апеляційний суд, норма визначає право позивача на звернення до суду у межа місячного строку з наступного дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Також апеляційний суд зазначив, що у законодавстві немає визначеного поняття досудового врегулювання спору. У практиці застосування юридичних термінів використовується поняття досудового порядку врегулювання спорів. У вузькому розумінні досудовий порядок врегулювання спорів - це врегулювання між сторонами спірних питань до передання спору в суд. В широкому розумінні досудовий порядок врегулювання спору - це врегулювання спірних питань між сторонами у позасудовому порядку (тобто будь-якому несудовому порядку).

З посиланням на пункт 15 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 3 грудня 2009 року, пункти 23 - 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого вказаною постановою, суд апеляційної інстанції зазначив, що в разі незгоди з рішенням міжрайонної комісії, особа має право звернення до обласної комісій та надалі, якщо не погоджуватиметься з рішенням останньої, оскаржити їх до МОЗ.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що чинне законодавство передбачає альтернативний порядок оскарження рішення комісії, водночас таке оскарження не позбавляє особу права на його судове оскарження і його в першу чергу можна віднести до способу досудового урегулювання спору.

У цьому зв'язку суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач, не погодившись з рішенням Лисичанської міжрайонної МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» від 9 листопада 2015 року звернулася до Обласної МСЕК Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», а не погодившись з рішенням обласної МСЕК, звернулася до ЦМСЕК МОЗ. Тобто, позивач відповідно до згаданих Положень скористалася правом досудового оскарження рішень МСЕК.

Суди констатували, що оскільки про рішення ЦМСЕК МОЗ за результатами розгляду скарги на рішення міжрайонної та обласної комісій позивач дізналася в березні 2016 року, а з позовною заявою звернулася 31 серпня 2016 року, то вона пропустила місячний строк звернення до суду, встановлений частиною четвертою статті 99 КАС.

Колегія суддів не може погодитися з підходом судів до застосування положень частини четвертої статті 99 КАС у попередній редакції до правовідносин, які виникли у зв'язку з відмовою ОСОБА_1 у встановленні інвалідності.

За правилами вказаної статті, можливість досудового врегулювання спору має бути встановлена законом, тоді як постанова Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, якою затверджено згадані Положення і на які посилаються суди, не є законом, а визначена ними процедура не може вважатися досудовим врегулюванням спору, з якою пов'язується місячний строк звернення до суду в розумінні частини четвертої статті 99 КАС.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС (у чинній редакції) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням зазначеного та керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 353, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 9 лютого 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2017 року в цій справі скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець