Справа № 826/5347/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2018 року № 826/5347/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у письмовому провадженні, адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

до 1) Головного управління ДФС у Черкаській області

2) державної фіскальної служби України

про визнання протиправними та скасування рішення, вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом Головного управління ДФС у Черкаській області (далі по тексту – відповідач 1), Державної фіскальної служби України (далі по тексту – відповідач 2), в якому просить визнати протиправними та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Черкаській області від 01 січня 2018 року №Ю-7-17 про сплату боргу (недоїмки), визнати протиправними та скасувати рішення ДФС України від 27 лютого 2018 року №7172/6/99-99-11-02-25 про результати розгляду скарги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана вимога про сплату позивачем штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є на його думку протиправною, оскільки ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року у справі №01/1494 порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Черкасиобленерго» і відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції до 22 грудня 2011 року) введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій (у тому числі щодо сплати податків і зборів), що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України від, викладеною у постановах від 12 березня 2013 року по справі №29/5005/16170/2011 та від 01 жовтня 2013 року по справі №28/5005/3240/2012. Крім того в обґрунтування позовів позивачем зазначено, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, всупереч вимогам чинного законодавства України винесено постанови, якими встановлено та застосовано до позивача додаткові щодобові відрахування (утримання) коштів на загальну суму більш ніж сорок мільйонів гривень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Вказаною ухвалою зобов’язано відповідачів надати суду, протягом 15-ти днів з дня отримання ухвали суду, відзив на позовну заяву та попереджено, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Роз’яснено відповідачам, що, у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справу буде вирішено за наявними матеріалами. Запропоновано позивачу у разі надання відповідачами відзиву, надати відповідь на відзив у 10-денний строк з моменту його отримання.

26 квітня 2018 року представником відповідачів через канцелярію суду подано відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідачі не визнають позовні вимоги та просять суд відмовити в їх задоволенні, оскільки оскаржувані рішення винесені у межах наданих повноважень, у зв'язку із встановленням контролюючим органом порушень вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

04 січня 2018 року ГУ ДФС у Черкаській області виставлено вимогу №Ю-7-17 про сплату боргу (недоїмки), якою Канівському району електричних мереж, що є структурним підрозділом ПАТ «Черкасиобленерго», згідно якої станом на 03 січня 2018 року позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 515982,32грн., яка складається з недоїмки у розмірі 294558,32грн., штрафу – 180981,32грн. та пені у розмірі 40442,49грн.

Не погоджуючись з винесеною вимогою, позивачем до відповідача 2 подано скаргу від 23 січня 2018 року №566/09-03.

Рішенням ДФС України від 27 лютого 2018 року №7172/6/99-99-11-02-02-25 вимога ГУ ДФС у Черкаській області від 04 січня 2018 року №Ю-7-17 залишена без змін, а скарга від 23 січня 2018 року №566/09-03 – без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням ДФС України від 27 лютого 2018 року №7172/6/99-99-11-02-02-2, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами в межах заявленої позовної вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 1 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI, зі змінами та доповненнями (далі по тексту - Закон №2464), єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Тобто, позивач є страхувальником в розумінні Закону №2464 та платником єдиного внеску.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Порядок обчислення та сплати єдиного внеску платниками такого внеску визначений положеннями ст. 9 Закону № 2464-VI, зокрема, згідно ч.7 і абз.1 ч.8 ст.9 зазначеного Закону, єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв'язку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому, платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати заробітної плати (доходу) (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI).

У силу ч.4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з п.3, 4 розд.VІ «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953, у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій, органи доходів і зборів протягом 10 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій), надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів платника податку на суму боргу, що перевищує 10 гривень за формою згідно з додатком до цієї Інструкції.

Згідно наявної у матеріалах справи копії картки особового рахунку зі сплати єдиного внеску, станом на 03 січня 2018 року за позивачем обліковується заборгованість у розмірі 515982,32грн., яка складається з недоїмки у розмірі 294558,32грн., штрафу – 180981,32грн. та пені у розмірі 40442,49грн., яка відповідає розміру недоїмки, зазначеному в оскаржуваній вимозі.

При цьому, позивач посилається як на підставу для скасування оскаржуваної вимоги, на введення мораторію на задоволення вимог кредиторів ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року у справі №01/1494, якою порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Черкасиобленерго» і відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції до 22 грудня 2011 року) введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій (у тому числі щодо сплати податків і зборів). Крім того в обґрунтування позову зазначено, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, всупереч вимогам чинного законодавства України винесено постанови, якими встановлено та застосовано до позивача додаткові щодобові відрахування (утримання) коштів на загальну суму більш ніж сорок мільйонів гривень, що, в свою чергу, призвело до несвоєчасної сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до вимог ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ (в редакції станом на 14 травня 2004 року) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

З врахуванням п.11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року №4212-VI, згідно якого положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, саме вказані положення ч.4 ст.12 Закону №2343-ХІІ підлягають застосуванню до правовідносин сторін.

Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 09 липня 2013 року у справі №21-178а13, відповідно до статей 1, 12 Закону №2343-ХІІ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення та введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

При цьому, з порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання. Виходячи з наведеного можна дійти висновку, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Таким чином, що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов'язаннями, похідними від основного зобов'язання. Отже, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов'язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також штрафних санкцій ґрунтується на законі.

Справа про банкрутство позивача порушена ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року з одночасним введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів. При цьому заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у позивача постійно збільшується, оскільки останній після введення мораторію продовжує на загальних підставах здійснювати господарську діяльність, надавати послуги, виконувати роботи, сплачувати податки та заробітну плату працівникам, та, станом на 03 січня 2018 року становила 515982,32грн. згідно зворотного боку облікової картки платника податків.

Отже, в спірних правовідносинах відповідач є поточним кредитором, а тому дія мораторію, введеного ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року у справі №01/1494, на зобов'язання щодо сплати вказаної заборгованості та нарахованих штрафу і пені не розповсюджується.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 січня 2018 року №Ю-7-17 та, як наслідок, відсутності підстав для її скасування, з урахуванням чого позовна вимога про визнання протиправним та скасування вимоги Головного управління ДФС у Черкаській області від 01 січня 2018 року №Ю-7-17 про сплату боргу (недоїмки) задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ДФС України від 27 лютого 2018 року №7172/6/99-99-11-02-25 про результати розгляду скарги, суд зазначає наступне.

Згідно положень п.55.1, 55.2 ст.55 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Контролюючими органами вищого рівня є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць; контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Згідно п. 56.1, 56.2, 56.3, 56.4, 56.8, 56.10 ст.56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення. Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується. Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів. Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Під час процедури адміністративного оскарження обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган. Обов'язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, у скарзі від 23 січня 2018 року №566/09-03 на вимогу Головного управління ДФС у Черкаській області від 01 січня 2018 року позивач посилався на порушення контролюючим органом вимог абз.2 ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо перебування позивача у процедурі банкрутства, а також на відповідну судову практику з вказаного питання, відповідно, за результатами розгляду скарги мало бути надано оцінку вказаному посиланню позивача.

Згідно оскаржуваного рішення, відповідачем 2 розглянуто посилання позивача на абз.2 ч.4 ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і зроблено висновок про те, що дія мораторію не поширюється на вимоги поточних кредиторів, на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров’ю та життю громадян, на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов’язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. А оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то, відповідно, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Враховуючи те, що строк виконання зобов'язань зі сплати єдиного внеску у боржника настав після введення мораторію, відповідно, дія мораторію на виконання цих зобов'язань зі сплати єдиного внеску не поширюється.

Зважаючи на правомірність оскаржуваної вимоги від 04 січня 2018 року №Ю-7-17, що встановлено судом у ході розгляду справи, оскаржуване рішення ДФС України від 27 лютого 2018 року №7172/6/99-99-11-02-25, прийняте за результатами розгляду скарги позивача на вказану вимогу, яка ДФС України залишена без змін, таке рішення ДФС України, прийняте за результатами розгляду скарги, є правомірним.

При цьому, судом не приймається до уваги наведене позивачем посилання стосовно того, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг винесено постанови, якими встановлено та застосовано до позивача додаткові щодобові відрахування (утримання) коштів на загальну суму більш ніж сорок мільйонів гривень, що, в свою чергу призвело до несвоєчасної сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оскільки наявність у позивача інших фінансових зобов’язань не звільняє його від своєчасної сплати єдиного внеску.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова