Справа № 820/1251/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2018-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/1251/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Бенедик А.П.

суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

представника позивача - адвоката ОСОБА_1

третьої особи - ОСОБА_2

представника третьої особи, ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м.Харкові адміністративну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 та Державного реєстратора Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко Оксани Анатоліївни на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя І інстанції Спірідонов М.О.) від 26.04.2018р. (повний текст рішення складено 02.05.2018 р.) по справі №820/1251/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пісчанська"

до Державного реєстратора Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко Оксани Анатоліївни, треті особи Первомайська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_2

про скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пісчанська", звернувся до суду із адміністративним позовом до Державного реєстратора Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко Оксани Анатоліївни, треті особи Первомайська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_2, в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35428492 від 30.05.2017 року, прийняте державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко О.А.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувальне рішення є незаконним, протиправним, прийнятим без дотримання вимог чинного законодавства і таким, що порушує права та інтереси позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35428492 від 30.05.2017 року, прийняте державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко О.А.

Не погодившись із вказаним рішенням, представником ОСОБА_2, адвокатом ОСОБА_3, та державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко О.А. подані апеляційні скарги.

Відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року та ухвалити нове, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що рішення про державну реєстрацію права власності є вмотивованим. Суд першої інстанції неправомірно в обґрунтування своїх висновків послався на Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 17.10.2013 року №868 (далі - Порядок № 868), який був скасований до моменту прийняття державним реєстратором спірного рішення, а також на редакцію ч.ч. 1, 3, 5 ст. 3, п. 1 ч. 2 ст. 9, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", які на момент прийняття державним реєстратором спірного рішення були не чинними. Вказував на відсутність суперечностей, оскільки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на момент вчинення державним реєстратором оскаржуваного рішення не було зазначено, що земельна ділянка площею 5,5811 га перебуває у власності Держави. Усі документи, подані ОСОБА_2 на державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, відповідали чинному законодавству.

В апеляційній скарзі представник третьої особи, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову; стягнути з позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 2643 грн. та витрати на правову допомогу згідно положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що на даний час у позивача відсутнє право користування на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, оскільки договір оренди землі №Н-28 від 24.12.2007 року припинив свою дію з 26.05.2017 року, тобто з моменту державної реєстрації права власності на неї за третьою особою. Приймаючи оскаржуване рішення, державний реєстратор діяв у відповідності до вимог діючого законодавства, а посилання суду на наявність суперечностей між відомостями, що містяться в Державному земельному кадастрі та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є неправомірним. Крім того вказує, що судом першої інстанції було застосовано нечинні на момент вчинення реєстраційної дії та розгляду справи норми законодавства.

Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційні скарги не скористався.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, а також задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти апеляційних скарг та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не прибув та надав заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи, Первомайської районної державної адміністрації Харківської області, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи та його представника, а також представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час її апеляційного перегляду, що 24.12.2007 року за № Н-28 між ТОВ "АГРОФІРМА "ПІСЧАНСЬКА" та Первомайською районною державною адміністрацією Харківської області, як державним органом, що діє від імені власника - Держави укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :15:000:0044, площею 5,5811 га, що знаходиться на території Красненської сільської ради Первомайського району Харківської області (а.с. 21-25).

За умовами вказаного договору ТОВ "АГРОФІРМА "ПІСЧАНСЬКА" передано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення (ріллі), яка відноситься до земель, що є невитребуваними земельними паями.

03.09.2009 року вказаний договір зареєстровано у книзі записів державної реєстрації договорів оренди за № 72 та 11.10.2016 року зареєстровано у Державному земельному кадастрі за № 16932560 (а.с. 24, 53).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, надані в оренду органами державної влади, органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", здійснюється без державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки в Державному реєстрі прав.

Відночас, згідно зазначеної ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки можуть передаватися в оренду для використання на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

На обставини укладення ТОВ "АГРОФІРМА "ПІСЧАНСЬКА" договору оренди в порядку та на умовах, передбачених ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" посилались всі учасники справи, а отже в силу приписів ч. 1 ст. 78 КАС України, вказані обставини не підлягають доказуванню.

Рішенням державного реєстратора Первомайської районної адміністрації Харківської області Курченко О.А. від 30.05.2017 року №35428492 зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою на території Красненської сільської ради Первомайського району Харківської області, кадастровий номер :15:000:0044, площею 5,5811 га. (а.с. 73).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вчинив всіх передбачених чинним законодавством дій щодо перевірки наявності чи відсутності законних підстав для проведення реєстраційних дій, в зв'язку з чим, оскаржуване рішення є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно п. 1 ч.1 ст.2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, встановлені ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою визначено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності та речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону.

Згідно частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Згідно п. 47 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності та права користування земельною ділянкою, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у користування.

Згідно частини 4 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав, визначені статтею 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 5 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Під час розгляду справи встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35428492 від 30.05.2017 року прийнято державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко О.А. на підставі поданої ОСОБА_2 заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.05.2017 року (а.с. 56).

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що розташована на території Красненської сільської ради Первомайського району Харківської області, кадастровий номер №:15:000:0044, площею 5,5811 га., цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за Державою, дата державної реєстрації 03.09.2009 року (а.с.26-28).

Розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Харківської області №243 від 25.05.2017 року про передачу земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2, власнику сертифікату, прийнято з посиланням на положення п.п. 16, 17 "Перехідних положень" Земельного кодексуК України, ст.ст. 3, 11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Вказаним розпорядженням також передбачена необхідність Управлінню Держгеокадастру у Первомайському районі Харківської області внести зміни у земельно-облікову документацію (а.с. 52).

Таким чином, вказаним Розпорядженням прийнято рішення про передачу у власність земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, яка відноситься до нерозподілених (невитребуваних) земель, розпорядником земельної ділянки в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", яким є РДА у Первомайському районі Харківської області.

Водночас, згідно ст. 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право власності на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки в Державному реєстрі прав за її розпорядником не підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

Наведене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року в справі № 822/712/15.

Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, для державної реєстрації права на земельну ділянку ОСОБА_2 подано вказане Розпорядження та витяг з Держгеокадастру, згідно якого 03.09.2009 року на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності за Державою.

Тобто відповідач разом із заявою про реєстрацію земельної ділянки отримав документи, які з одного боку свідчать про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки (паю), як власнику сертифікату із нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, які не є землями державної власності, а також витяг з ДЗК, що свідчить про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за Державою.

Тобто, відповідач прийняв оспорюване рішення за наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Неможливістю встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження документам, що їх посвідчують (пункти 3-5 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), зокрема, у зв'язку з тим, що в реєстрі земельна ділянка, яка передана як нерозподілені землі, зареєстрована за Державою. При цьому, сертифікат або інший документ на земельну ділянку (пай) заявником реєстратору не подано, про що заявив і сам ОСОБА_2

Таким чином, у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття оспорюваного рішення.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року по справі №826/7499/15.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктами 16, 17 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадянам - власникам земельних часток паїв за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно п. 8 Перехідних Положень ЗК України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно ч. 5 ст.25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Частинами десятою та одинадцятою наведеної статті Кодексу визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті, у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

До компетенції районних державних адміністрацій, у відповідності до частини третьої ст.122 Земельного кодексу України, належать повноваження з передачі земельних ділянок державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

За приписами частини четвертої вказаної норми, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, зазначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, відбувається в залежності від призначення такої земельної ділянки.

Відповідно одним із повноважень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області є право розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013, розмежовано землі державної та комунальної власності в Україні.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Судом встановлено, що земельна ділянка щодо якої Первомайською районною державною адміністрацією Харківської області прийнято Розпорядження від 25.05.2017 року за № 243 знаходиться за межами населеного пункту і відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність відповідних повноважень саме у Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, а не у Первомайської районної державної адміністрації Харківської області.

Таким чином Розпорядження Первомайської РДА не є правовстановлюючим документом та документом, наявність якого була достатньою та належною підставою для прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора.

Аналогічна позиція підтримана Верховним судом у постанові від 27.02.2018 р. по справі №818/661/17.

Встановленим є факт, що станом на момент прийняття оспорюваного рішення мала місце не відповідність: відомостей про речові права на земельну ділянку (в частині права державної власності), що містяться у Державному реєстрі прав, тим відомостям, що містяться у поданому реєстратору витягу з Держгеокадастру; поданих/отриманих на реєстрацію документів вимогам законодавства, а саме в частині Розпорядження Первомайської РДА, оскільки розпорядження землями державної форми власності, розташованих за межами населених пунктів відноситься до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Державному реєстратору в момент вчинення реєстраційної дії було відомо, що власником земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, є Держава. Тобто, відповідачем залишено поза увагою наявність суперечностей щодо прав на земельну ділянку та відсутності права і повноважень у Первомайської РДА розпоряджатись землею.

Проте, всупереч положенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор дійшов неправомірного висновку про відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям, зазначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов до неправомірного висновку про наявність встановлених законом підстав для проведення державної реєстрації власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення про проведення державної реєстрації.

Доводи скаржників про те, що суд першої інстанції неправомірно (в обґрунтування своїх висновків) послався на Порядок № 868, який був скасований до моменту прийняття державним реєстратором спірного рішення, а також на редакцію ч.ч. 1, 3, 5 ст. 3, п. 1 ч. 2 ст. 9, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", які на момент прийняття державним реєстратором спірного рішення були не чинними, колегія суддів приймає до уваги; однак, враховуючи, що це не вплинуло на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, а також, що обставин, передбачених ст. 317 КАС України, наявність яких є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційних скарг не встановлено. Посилання судом першої інстанції на нечинну норму, яка за змістом є аналогічною діючій нормі, не може слугувати самостійною підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог скаржників.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 та Державного реєстратора Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко Оксани Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2018р. по справі №820/1251/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пісчанська" до Державного реєстратора Первомайської районної державної адміністрації Харківської області Курченко Оксани Анатоліївни, треті особи Первомайська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 23.07.2018 року.