Справа № 805/2940/18-а
Суддя: Толстолуцька М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 р. Справа№805/2940/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Толстолуцької М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, 57) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (надалі відповідач, управління), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати повідомлення від 08 грудня 2017 року № 08-4999 Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради щодо відмови у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та прийняти відповідне рішення згідно Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деякім категоріям осіб.
Ухвалою від 02 травня 2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, шляхом:
- надання власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав;
- надання суду доказів, засвідчених в установленому законодавством порядку;
- надання суду належним чином завіреної копії повідомлення відповідача від 08 грудня 2017 року № 08-4999 щодо відмови у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого на підтвердження заявлених позовних вимог або надання клопотання про витребування доказів, оформленого відповідно до вимог статті 80 КАС України.
14 травня 2018 року на адресу суду надійшла заява позивача, до якої долучені належним чином засвідчені копії доказів в обґрунтування позовних вимог, у тому числі повідомлення відповідача від 08 грудня 2017 року № 08-4999 щодо відмови у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого та надано власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2018 року адміністративну справу № 805/2940/18-а було прийнято до розгляду судді Толстолуцької М.М. та відкрито провадження у справі.
Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до положень частини третьої статті 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Учасники справи про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.
Щодо позиції позивача та заперечень відповідача.
У позові позивач зазначила, що є вдовою учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії ОСОБА_2 , який мав статус інваліда війни 2 групи та звернулась до управління щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого, проте отримала повідомлення про відсутність правових підстав для встановлення відповідного статусу.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів з даним позовом.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до яких її померлий чоловік, який мав пільги для інвалідів війни та помер від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС належить до інвалідів війни та до ветеранів війни.
Отже, позивач підсумовуючи зазначила, що вона, як дружина ОСОБА_2 , який відповідно до норм статей 4,7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належить до інвалідів та ветеранів війни є особою, на яку в порядку статті 10 зазначеного Закону поширюється грудня його чинність, у зв`язку з чим відмова відповідача, постановлена у формі повідомлення від 08 грудня 2017 року № 08-4999, не відповідає вимогам законодавства.
В установлений строк, до суду надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.
Свою позицію щодо законності дій, відповідач вмотивовував тим, що згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 01.03.2016 року № 2936/011-16/172 «соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, здійснюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи викладене, відповідач просив суд в задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю в повному обсязі.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.
Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України.
Відповідно до свідоцтва про одруження (повторне), виданого 21 квітня 1999 року серія НОМЕР_2 між нею та громадянином України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб 10.06.1992 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 10 червня 1992 року зроблено запис № 274 /арк. справи 8/.
Згідно відомостей свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26 червня 2017 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 /арк. справи 10/.
Витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців підтверджено причинно-наслідковий зв`язок захворювання колишнього військовослужбовця-померлого чоловіка позивача ОСОБА_2 , яке призвело до смерті із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС /арк. справи 11/.
Відповідач Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради () є виконавчим органом Бахмутської міської ради з забезпечення реалізації державної політики у сфері трудових відносин, соціального захисту населення, у тому числі внутрішньо переміщених осіб з питань обслуговування інвалідів, ветеранів війни та праці, учасників антитерористичної операції (АТО) та членів сімей загиблих учасників АТО, їх родин, а також соціального захисту багатодітних та малозабезпечених сімей та дітей, позбавлених батьківського піклування.
23 листопада 2017 року позивач звернулась до управління із заявою, у якій на підставі положень частини першої статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До зазначеної заяви позивачем було долучено копії посвідчення інваліда війни 2 групи № НОМЕР_4 , експертного висновку № 9081/78-3, свідоцтва про одруження № НОМЕР_5 , листа роз`яснення Мінсоцполітики від 01.03.2016 року /арк. справи 12/.
У відповідь листом управління від 08 грудня 2017 року вих. № 08/4999 ОСОБА_1 роз`яснено, що згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики від 01.03.2016 року № 2936/0114-16/172 «соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, здійснюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Одночасно позивача поінформовано, що 21.11.2017 року її особиста заява та документи на встановлення статусу дружини померлого громадянина, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, та видачі відповідного посвідчення направлені управлінням до Департаменту соціального захисту Донецької облдержадміністрації та роз`яснено порядок оскарження у разі незгоди з наданою відповіддю /арк. справи 19/.
Як встановлено судом з матеріалів справи, 27 листопада 2017 року ОСОБА_1 було видано посвідчення № НОМЕР_6 дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії І, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою. Згідно зазначеного посвідчення позивач має право на пільги і компенсації, передбачені статтями п. 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23, 27 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»/арк. справи 8/.
Суд розцінює зазначений лист як фактичну відмову у наданні позивачеві відповідного посвідчення.
Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо фактичної відмови у наданні позивачеві посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни відповідно до приписів статті 10 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.
Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно з нормами статті 2 зазначеного Закону законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.
Нормами статті 4 Закону № 3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до положень статті 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
До інвалідів війни, відповідно до положень зазначеної статті також належать інваліди з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.
З огляду на зазначені правові норми обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи до військовослужбовців або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не оскаржується відповідачем померлий чоловік позивача ОСОБА_2 мав статус інваліда війни другої групи та на нього поширювалась дія Закону № 3551-XII.
Зазначене підтверджується наступними документами:
- посвідченням інваліда 2 групи для ветеранів війни, інвалідів війни № НОМЕР_4 , видане ОСОБА_2 22 листопада 2010 року;
- посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серії НОМЕР_7 , видане ОСОБА_2 25.11.2010 року;
- довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 159818, якою підтверджено встановлення інвалідності внаслідок виконання військового обов`язку по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
- записом військового квитка ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 ;
- випискою з центрального архіву Міністерства оборони України про участь Гончарова в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при військовій частині НОМЕР_9 .
Як встановлено судом раніше, зв`язок смерті (захворювання, що спричинило смерть) ОСОБА_2 із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС підтверджено відповідним висновком з протоколу засідання Військово-лікарської комісії.
Отже, з аналізу зазначених норм чинного законодавства України та з наявних матеріалів справи, суд доходить висновку, що померлий чоловік позивача мав пільги для інвалідів Вітчизняної війни і помер від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належить до інвалідів війни, а згідно статті 4 Закону № 3551-XII до ветеранів війни.
Статтею 10 Закону № 3551-XII визначені особи, на яких поширюється чинність цього Закону, зокрема, такими є сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:
- утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;
- батьки;
- один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;
- діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;
- діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття;
- діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти; до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травням 1994 року № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Положеннями абзацу 2 пункту 7 зазначеного Положення встановлено, що, зокрема, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , який належить до ветеранів війни, є особою, на яку в порядку статті 10 Закону № 3551-XII поширюється його чинність. Отже, позивач має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого інваліда війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про видачу такого посвідчення.
Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях від 08 лютого 2017 року № К/800/35284/14, від 03 жовтня 2017 року № К/800/31782/17.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Судом на підставі наданих матеріалів пенсійної справи позивача встановлено, що для встановлення позивачеві статусу члена сім`ї загиблого та надання відповідного посвідчення наявні всі підстави, виконані всі умови, визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
За таких обставин, враховуючи положення частини другої статті 9 КАС України та статтю 13 Конвенції суд вважає за можливим вийти за межі позовних вимог та обрати інший спосіб захисту, який є необхідним для відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання відповідача встановити позивачеві статус члена сім`ї загиблого та видачі відповідного посвідчення.
Суд на підставі вищезазначеного також не приймає посилання відповідача, що задоволення позовних вимог позивача є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та зазначає про наступне.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
З аналізу норм статей 5, 245 КАС України також вбачається, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.
Верховним Судом під час розгляду справи № 823/795/17 за адміністративним провадженням К/9901/2159/17 було зроблено правовий висновок, згідно якого якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Позивач на підставі положень Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до положень статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат не розглядається.
На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-262, 293-295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, 57) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, оформлене листом від 08 грудня 2017 року № 08-4999 щодо відмови ОСОБА_1 у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, 57) встановити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) статус члена померлого інваліда війни, відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення.
Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 18 липня 2018 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Толстолуцька М.М.