Справа № 820/1792/18
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 р. Справа № 820/1792/18
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чалого І.С.

суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 (суддя Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 25.05.18) по справі № 820/1792/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі - ГУПФУ в Харківській області, відповідач), в якому просить суд визнати протиправною відмову головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 24 січня 2018 року № 1975-14/20 в призначенні пенсії за вислугу років; зобов'язати відповідача призначити йому пенсію за вислугою років з 22 грудня 2018 року; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката, відповідно до договору про надання правової допомоги в розмірі 3000, 00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що норми Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року є спеціальними при застосуванні до спірних правовідносин. Також судом першої інстанції не надана належна оцінка доводам позивача про те, що Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу" встановлює пільговий залік вислуги років для призначення пенсії.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 згідно з Наказом Державної пенітенціарної служби України від 29.09.2016 № 236/ОС-16 звільнений зі служби в Державній кримінально виконавчій службі України за п.4 ч.1. ст.77 (у зв'язку з скороченням штатів), вислуга років на день звільнення складає у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні - 26 років 06 місяців 21 день.

26.12.2016 у позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

Листом від 11.03.2017 № 2479/В-14 позивача проінформовано, що функції з підготовки необхідних для призначення пенсії документів покладено на уповноважені органи, які визначені за рішенням міністерств та відомств, в яких проходили службу військовослужбовці.

Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України були направлені до головного управління Пенсійного фону України в Харківській області матеріали для призначення пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом за №1975/14/20 від 24.01.2018 відмовило позивачу в призначенні пенсії у зв'язку із відсутністю у нього необхідного розміру календарної вислуги років для призначення пенсії.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірність рішення відповідача при відмову ОСОБА_1 у призначенні пільгової пенсії за вислугою років прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що, в свою чергу, вказує на відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугою років.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, в тому числі в Державній кримінально-виконавчій службі України, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-ХІІ). Цим Законом Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Станом на дату звільнення позивача зі служби діяла редакція ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, яка передбачала, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Буквальний аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що право на призначення пенсії за вислугу років виникає за умови: 1) звільнення особи з військової служби; 2) наявність достатньої кількості вислуги років.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивача було звільнено зі служби з 29.09.2016 згідно з Наказом Державної пенітенціарної служби України № 236/ОС-16.

Згідно цього наказу та розрахунку вислуги років полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 вислуга років на день звільнення складає у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 08 днів, у пільговому обчисленні - 26 років 06 місяців 21 день.

Таким чином, станом на дату звільнення позивача календарна вислуга років складає 20 років 02 місяці 08 днів, що не дає право на призначення пенсії.

Одночасно ст. 17 Закону № 2262-ХІІ визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.

Так, у Законі № 2262-ХІ не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах; вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 22 календарних років та 6 місяців, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17.

Щодо доводів апелянта про те, що правові висновки щодо застосування норм матеріального права, які сформульовані Верховним Судом у справі № 295/6301/17, не можуть бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки в справі, що розглядалася, позивачем був колишній працівник поліції, а від так на нього не розповсюджується дія норм Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу", колегія суддів зазначає таке.

Пунктом "б" ст. 1-2 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Таким чином, вимога про наявність необхідного календарного стажу розповсюджується на всіх осіб, які звільнені з військової служби, незалежно від статусу силової структури. При цьому Закон № 2262-ХІІ є спеціальним законом, який визначає умови, за яких може бути призначена пенсія. Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу" не містить приписів, які визначають право позивача на призначення пенсії з урахування пільгового обчислення вислуги років.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин норм постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 р. №393, якою позивачу, на його думку, для призначення пенсії вислугу років має зараховуватися пільговий стаж - 26 років 06 місяців 21 день, оскільки згідно ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відтак, приписи п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. N 393 суперечать приписам п."а" ст.12 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-XII застосуванню підлягає саме Закон України, оскільки у відповідності до ч.4 ст.9 КАС України має вищу юридичну силу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що саме календарна вислуга років є визначальною для набуття права на призначення такої пенсії. Оскільки позивач такої вислуги у мінімально-визначеному законодавством розмірі не має, відмова позивача в призначенні пенсії за вислугу років є правомірною.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення ОСОБА_1

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 по справі № 820/1792/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді М.І. Гуцал Л.О. Донець
Постанова складена в повному обсязі 17.07.18.