Справа № 826/9442/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 липня 2018 року № 826/9442/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" в особі уповноваженої особи на здійснення ліквідації Шевченко А.М.

до Заставнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Глинська Галина Іванівська

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" в особі уповноваженої особи на здійснення ліквідації Шевченко А.М. звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Заставнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області в якому просить суд:

- визнати бездіяльність Заставнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області з винесення спірної Постанови від 01.06.2018 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчому провадженні № 50583527 протиправною;

- зобов'язати Заставнівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області відновити виконавче провадження № 50583527.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» щодо безпідставного повернення виконавчого документу.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позовну заяву не надав, хоча ухвала суду про відкриття провадження у справі була отримана останнім 02.07.2018р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною четвертою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не прибула, пояснень щодо суті позовних вимог суду не надала.

12.07.2018р. в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним у позові, просив суд здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Заставнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області перебувало виконавче провадження № 50583527 щодо виконання виконавчого напису від 10.11.2009р. приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сергеєва О.О. про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 Стягувачем зазначено ПАТ "РОДОВІД БАНК". Відповідно до заяви виконавчий напис № 1073 був пред'явлений до виконання 05.08.2016 року.

Постановою державного виконавця Заставнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 01.06.2018р. ВП № 50583527 виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Підставою повернення виконавчого провадження зазначено, що «згідно з витягу з протоколу № 3 від 08.05.2018р. при Заставницькій РДА у задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовити та вважати не доцільним надавати згоду на реалізацію житлового будинку та земельної ділянки за адресою м. заставна АДРЕСА_2 що належить боржнику ОСОБА_6 та в якому проживає та зареєстрований малолітній ОСОБА_7.

Не погоджуючись з зазначеною постановою позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

В силу приписів ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Суд погоджується із висновком відповідача про те, що на підставі ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий напис нотаріуса від 10.11.2009р. у підлягає поверненню стягувачу, через наступне.

Так, згідно зі ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до ч.4 ст.177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

На виконання ч.10 ст.177 Сімейного кодексу України постановою КМ України № 866 від 24.09.2008р. затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до пункту 67 наведеного Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Як слідує з пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

В Постанові державного виконавця від 01.06.2018 р. про повернення виконавчого документа вказано, що згідно витягу з протоколу № 3 від 08.05.2018 р. у задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено та вважається недоцільним надавати згоду на реалізацію житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_4 та в якому проживає та зареєстрований малолітній ОСОБА_7.

Матеріали справи містять копію витягу з протоколу № 3 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Заставнівській районній державній адміністрації від 08.05.2018р. З даного Витягу вбачається, що згідно довідки Заставнівської міської ради, в зазначеному житловому будинку зареєстрований та проживає племінник боржниці ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим орган опіки та піклування вважає недоцільним надавати згоду на реалізацію житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, державним виконавцем дотримані вимоги п.4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., оскільки останній звертався до органу опіки та піклування та суду, однак орган опіки та піклування не надав згоди на реалізацію спірного будинку.

При цьому слід враховувати, що розглядуваний виконавчий напис торкається лише спірного будинку, а тому стягнення за таким на інше майно боржника не поширюється.

За таких обставин у державного виконавця виникли правові підстави для повернення виконавчого документа без виконання у порядку п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 16 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Тож після закінчення встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно боржника, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання починає свій перебіг заново.

Також, положеннями статті 16 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Тобто, внаслідок повернення зазначеного виконавчого напису, стягувач - ПАТ "РОДОВІД БАНК" не буде позбавлений можливості звернутися повторно з даним документом до виконавчої служби.

Доводи позивача про спірність питання реєстрації у будинку за адресою АДРЕСА_1 племінника боржниці ОСОБА_8 суд не приймає до уваги, оскільки законність реєстрації вказаної неповнолітної особи в будинку не є предметом даного судового розгляду та не повинна була перевірятись державним виконавцем під час винесення спірної постанови.

Як зазначено у ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН № 44/25 від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р., що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону).

Відповідно до ст.18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст.3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана Постанова від 01.06.2017 року про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 50583527 Заставнівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесена правомірно.

У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій