Справа № 805/1822/18-а
Суддя: Буряк І. В.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

17 липня 2018 р. Справа №805/1822/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Буряк І.В., при секретарі судового засідання Радчинській Т.В.

позивача не з'явився

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

третя особа не з'явивися

представник відповідача не з'явився

розглянувши у підготовчому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оріль", ОСОБА_5 (про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, інд. НОМЕР_1 від 25.07.2015 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 25.07.2015 року, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 (надалі - позивач, ОСОБА_4.) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області Запальського А.М. (надалі - державний реєстратор, відповідач), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Оріль» (надалі - ТОВ «Оріль»), ОСОБА_5 (надалі - ОСОБА_5.), про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень інд. № НОМЕР_1 від 25.07.2015 державного реєстратора Запальського А.М. реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області.

Крім того, позивач просила поновити строк звернення до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер НОМЕР_1 від 25.07.2015), здійсненого державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області. Запальським А.М.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є учасником ТОВ «Оріль», статутна частка позивача - 29,16% частки статутного капіталу, який складається з 32,52 м.кв магазину та 24,6 м.кв. підвалу нежитлового приміщення.

05 вересня 2017 року загальними зборами ТОВ «Оріль» задоволено заяву ОСОБА_4 про вихід зі складу учасників та надано згоду на повернення вкладу повністю у натуральній формі, а саме: частки приміщення АДРЕСА_1 на першому поверсі у розмірі 32,5 кв.м та частки підвалу приміщення АДРЕСА_1

Також листом від 05 вересня 2017 року ТОВ «Оріль» повідомило ОСОБА_4 про те, що приміщення АДРЕСА_1 зареєстрував ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 25.07.2015 № 41230947, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області А.М. Запальським на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер НОМЕР_1 від 25.07.2015.

Зазначає, що відповідач у справі порушив вимоги законодавства, а саме: ст.ст. 6, 8, 9, 15, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV та пп. 36, 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, прийнявши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.07.2015 НОМЕР_1, у т ч приміщення АДРЕСА_1 підвалу в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, в наслідок неповного встановлення відповідності заявлених прав, щодо такого приміщення.

Такі обставини, в силу п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на думку позивача, є підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Крім того, позивач зазначила, що про порушення її прав, дізналась лише 05 вересня 2017 року, тому вважає, що строк пропущено з поважних причин.

27 березня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення відділу державної реєстрації Мангушської райдержадміністрації, за змістом яких зазначено, що реєстраційної служби Першотравневого районного управління (відповідач у справі) не існує, згідно норм чинного законодавства. У Мангушській райдержадміністрації у квітні 2016 року створено відділ державної реєстрації як суб'єкт, що забезпечує проведення реєстраційних дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та зберігання реєстраційних справ на об'єкти нерухомого майна, що розташовані в межах Мангушського району Донецької області. Державний реєстратор прав на нерухоме майно вищезазначеної служби не знаходиться у трудових відносинах з Мангушською райдержадміністрацією та не є працівником відділу державної реєстрації Мангушської райдержадміністрації. Державні реєстратори відділу державної реєстрації Мангушської райдержадміністрації, які працюють, не можуть пояснити суду аспекти прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.07.2015 № НОМЕР_1.

Також заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу державної реєстрації Мангушської райдержадміністрації.

11 квітня 2018 року третьою особою, ОСОБА_5 до суду надіслано клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що даний спір не є публічно-правовим, та має розглядатись за правилами цивільного судочинства, оскільки у даній справі наявний спір про право власності.

Крім того, ОСОБА_5 зазначає про відсутність підстав для поновлення строку звернення із даним позовом до суду.

Звертає увагу суду, що позивач недобросовісно користується своїми правами та зазначає відомості, які не відповідають дійсності, зокрема в позовній заяві у справі № 265/6178/17, провадження у якій відкрито ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25 вересня 2017 року, ОСОБА_4 зазначила, що про здійснення державної реєстрації права власності на спірне приміщення їй було відомо в ще липні 2017 року.

Просить суд, взяти до уваги наведені ним обставини та розглянути справу за його відсутності.

Третя особа, ТОВ «Оріль» письмових пояснень до суду не надало.

Ухвалою суду від 16 травня 2018 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 805/1822/18-а на підставі ч. 4 ст. 173 КАС України.

Ухвалою суду від 06 червня 2018 року зупинено підготовче провадження у справі до 17 липня 2018 року, за клопотанням позивача на підставі ч. 2 ст. 237 КАС України.

09 липня 2018 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_4 щодо клопотання про поновлення строку, де остання зазначає, що в 2014 році їй поставлено діагноз гострий мієлоїдний лейкоз, курс лікування затягнувся на тривалий час, вказані обставини в сукупності зумовили несвоєчасне звернення до суду за захистом порушеного права.

16 липня 2017 року. судом отримано письмові пояснення третьої особи - ОСОБА_5 у справі, за змістом яких останній зазначає, що вказаний спір є приватноправовим та має розглядатись за правилами ЦПК України, з огляду на що провадження у справі підлягає закриттю.

Наголошує, що клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку звернення до суду із даним позовом задоволенню не підлягає, оскільки фактичні обставини справи свідчать, що остання була обізнана із рішенням державного реєстратора від 25.07.2015, ще в липні 2017, оскільки зверталась із аналогічним позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя, тому вказане клопотання має бути залишено без задоволення, а позовна заява - без розгляду.

Ухвалою суду від 17 липня 2018 року поновлено підготовче провадження у справі.

У підготовчому провадженні від 17 липня 2018 року представниками позивача надано пояснення, за змістом яких зазначено, що рішення державного реєстратора від 25.07.2015 № НОМЕР_1 про державну реєстрацію права власності прийнято на підставі: технічного паспорту, що виданий до прийняття прибудови приміщення до експлуатації, довідки МКП «Маріупольське БТІ», якою не визначено фактичної частки належного приміщення домоволодіння, наявна невідповідність загальної площі належного ОСОБА_5 приміщення та зареєстрованої за ним площі, нежитлове приміщення підвал за літ А/П ОСОБА_5 не будувалось та не набувалось ним шляхом прийняття в дар, з огляду на що це додатково підтверджує невідповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства при прийнятті рішення державним реєстратором.

Під час підготовчого провадження 17 липня 2018 року представники позивача та третьої особи «ТОВ «Оріль» проти задоволення клопотання ОСОБА_5 про закриття провадження у справі заперечували.

Відповідач та третя особа ОСОБА_5 до підготовчого провадження від 17 липня 2017 року не з?явились, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Вирішуючи по суті клопотання ОСОБА_5 про закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Частиною 1, 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &? ;…&?а; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частина 1 ст. 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно визначення, що міститься у ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Під вжитим у цій процесуальній нормі терміном «суб'єкт владних повноважень» розуміється - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративного суду належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав вважати спір публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

При цьому слід мати на увазі, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Вказані висновки, як орієнтир для розмежування предметної юрисдикції у спорах, що виникають із оскарження рішень державного реєстратора (в даному випадку рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень), висловлені зокрема Великою палатою Верховного суду у справі від 30 травня 2018 року №804/20798/14.

Зі свого боку, суд, керуючись переліченими ознаками, з метою встановлення дійсної юрисдикції справи, що розглядається, ретельно дослідивши матеріали даної справи, вбачає наявність у даному спорі ознаки спору приватноправового характеру.

Такий висновок, на думку суду, пояснюється тим, що позивач претендує на вказане вище майно, як учасник ТОВ «Оріль», а спірне рішення державного реєстратора, як вказала Велика палата Верховного суду, спричинило наслідки для реалізації приватноправового інтересу особи відносно такого майна, а сама позовна заява направлена на відновлення її цивільного права на означене майно.

Суд бере також бере до уваги, що у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-551а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, яка полягає у тому, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки особи та такі права підтверджуються чи оформленні відповідним правовстановлюючим документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права має вирішуватись у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постановах від 24 лютого 2015 (справа №21-34а15), від 16 грудня 2014 року (справа №21-544а14) від 09 грудня 2014 року (справа №21-308а14), від 11 листопада 2014 року (справа №21-493а14).

Судом, при дослідженні матеріалів реєстраційної справи № 23 встановлено, що згідно витягу із державного реєстру речових прав від 21.06.2012 № 34582360 за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 28.12.2002 № 1227 та змін до договору дарування від 05.04.2012 № 1 зареєстровано право власності на нежиле приміщення за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Пашинського буд. 21/46 приміщення 16.

В свою чергу при дослідженні повідомлення директора ТОВ «Оріль» Тур Г.С. від 05.09.2017, що було надіслано ОСОБА_4, та на яке остання посилається в позовній заяві у даній справі, зазначено, що рішенням загальних зборів ТОВ «Оріль» від 05.09.2017, вирішено задовольнити заяву ОСОБА_4 про вихід зі складу учасників Товариства та надано згоду на повернення вкладу останньої в натуральній формі. Вирішено виділити частку приміщення АДРЕСА_1 на першому поверсі у розмірі 32,5 кв. м та частку підвалу приміщення АДРЕСА_1 у розмірі 24,6 кв. м. будинку № 21 по вул. Пашковського у м.Маріуполі.

При цьому повідомлено, що приміщення АДРЕСА_1 у розмірі 24,6 кв. м. будинку №21 по вул.Пашковського у м. Маріуполі зареєстрував ОСОБА_5

Тобто вбачається, що у позивача виник приватноправовий інтерес до вказаного приміщення, який обумовлений її правом, що передбачене п.п. «д» п. 4.2 розділу 4 та п.п. 5.6 розділу 5 Статуту на отримання своєї частки у статутному капіталі у натуральній формі, як учасника ТОВ «Оріль» при виході з товариства.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на день розгляду справи судом, ТОВ «Оріль» зареєстровано за номером 13542915, не перебуває у стані припинення, до складу засновників належить, зокрема, ОСОБА_4.

Суд звертає увагу, що оспорюване позивачем рішення датоване 25.07.2015 та станом на момент винесення прав позивача не порушувало, оскільки не має відомостей, що свідчать про зворотнє. Стверджуване позивачем порушення прав почало мати місце, з моменту виникнення у позивача прав на спірне приміщення, як учасника Товариства.

Поряд із цим з матеріалів справи судом достаменно встановлено, що ОСОБА_4 зверталась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності індексний номер 41230947 від 25.07.2015 року та рішення про його реєстрацію від 25.07.2015 року. Провадження за вказаною позовною заявою було відкрито 25 вересня 2017 року у справі № 265/6178/17.

За змістом вказаної позовної заяви вбачається, що позивач була обізнана із численними судовими процесами, що розпочались ще навіть до прийняття спірного рішення, суттю яких було оспорювання приналежності нерухомості за адресою м. Маріуполь, вул. Пашковського буд. № 21, приміщення АДРЕСА_1 у розмірі 24,6 кв. м., яке в свою чергу перейшло у власність ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 28.12.2002 реєстраційний номер у реєстрі №1227 та Договору про внесення змін № 1 від 05.04.2012 до Договору дарування нежилого приміщення від 28.12.2002, внесено до реєстру за № 334.

Проте із позовною заявою, предметом якої є оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, позивач звернулась, після того як у останньої, на її думку, виникло право на таке майно, як учасника товариства.

Тобто, позивач, претендуючи на певне майно, таким чином, заперечує право власності на це ж майно іншої особи.

Отже, на думку суду першопричиною звернення позивача за захистом її порушеного права є приватноправовий інтерес, що виключає можливість розгляду такої справи у суді адміністративної юрисдикції.

Способи захисту передбачені КАС України виключають можливість здійснення відновлення порушених прав у сфері цивільно-правових відносин.

Намагання позивача через залучення до участі у справі у якості відповідача суб'єкта владних повноважень змінити юрисдикцію спору, при цьому не змінює природу виникнення та характер такого спору, адже вирішення останнього може потягнути за собою зміну власника.

Поряд із цим суд вбачає за необхідне констатувати, що обставини та характер даної справи свідчать про наявність конфлікту приватноправових інтересів насамперед між третіми особами, ТОВ «Оріль» та ОСОБА_5 за право володіння підвальним приміщенням АДРЕСА_2

Відомості зазначені у розділі 6 Статуту ТОВ «Оріль» наявно демонструють бачення останнього щодо власності на частку нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1

Так, не зважаючи на численні судові рішення, які набрали законної сили щодо питання права власності інших осіб на окремі приміщення у складі будинку по АДРЕСА_1 ТОВ «Оріль» у Статуті не конкретизує, які ж саме приміщення вказаного об'єкта нерухомості є майном Товариства.

При цьому ТОВ «Оріль» задовольняє заяву учасника товариства про вихід та виділяє належну при виході частину статутного капіталу саме у вигляді у т.ч частки підвалу приміщення АДРЕСА_1 у розмірі 24.6 кв. м., зазначаючи, що це приміщення не належить останньому, оскільки зареєстровано за ОСОБА_5

На переконання суду, всі перелічені обставини свідчать про приватноправовий характер спору, в основі якого з'ясування права власності на нерухоме майно, тобто права цивільного.

Частиною 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України, в редакції від 10.06.2018 ) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частина 2 ст. 238 КАС України регламентує дії суду у разі застосування вказаного вище пункту ст. 238 КАС України, а саме: про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Наслідки закриття провадження у справі передбачені ст. 239 КАС України.

Так, частиною 1 вказаної статті передбачено обов'язок суду роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справ, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу.

На виконання вказаного обов'язку, виходячи із суб'єктного складу даних правовідносин та на підставі встановленого характеру та суті спору, суд вважає, що дана категорія справ має розглядатись за правилами Цивільного процесуального кодексу України місцевим загальним судом.

Судові витрати поверненню не підлягають, так як ОСОБА_4, звільнена від сплати таких, за п. 9 ст. 5 Закону «Про судовий збір», як інвалід 2 групи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 238, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Оріль, ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, інд. НОМЕР_1 від 25.07.2015 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 25.07.2015 року - закрити.

Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою вимогою не допускається.

Роз'яснити позивачу що даний позов підлягає до розгляду судом загальної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалу прийнято у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 17 липня 2018 року. Повний текст судового рішення виготовлений 23 липня 2018 року.

Ухвала набирає законної сили відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя Буряк І. В.