Справа № 241/1692/17
Суддя: Логойда Т. В.
Дата ухвалення: 2018-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 р. Справа№241/1692/17

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначала, зокрема, що змінила місце проживання, яке було зареєстровано на території проведення антитерористичної операції, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (с.Многопілля Донецька обл.), та на початку 2017 року зареєстрована на території України (с.Ключове Донецької обл.), про що в її паспорті поставлена відповідна відмітка. 16 березня 2017 року позивач звернулася до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з іншого органу Пенсійного фонду України та виплату їй пенсії за фактичним місцем проживання; до заяви додала необхідні документи. Після цього неодноразово намагалась отримати відповідь щодо своєї заяви, що не призвело до бажаного результату. До теперішнього часу відповідачем не розпочато виплату пенсії, яку припинено з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Вважаючи, що відповідачем порушено її право на пенсійне забезпечення, просила:

- визнати незаконною та протиправною бездіяльність ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області, що повязана з відсутністю належних дій спрямованих на поновлення пенсійних виплат за заявою позивача;

- зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року.

Після відкриття провадження у справі, проведення підготовчих судових засідань та призначення справи до судового розгляду по суті за результатами повторного автоматичного розподілу вказаної справи справу передано на розгляд судді Логойди Т.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року дану адміністративну справу на підставі пп. 10, 12 п. 1 розд. VII «Перехідні положення», ч.3 ст. 30 п. 3 ч. 1 ст. 29 Кодексу адміністративного судочинства України передано на розгляд Першотравневого районного суду Донецької області.

Суд виходив з того, що відповідно до пп.10 та 12 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» та ч. 3 ст. 30 Кодексу адміністративного судочинства України всі адміністративні позовні заяви, які з додержанням відповідних вимог процесуального закону щодо їх підсудності були подані до місцевих загальних судів як адміністративних до набрання чинності КАС України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII (тобто, до 15 грудня 2017 року), мають бути розглянуті місцевими загальними судами як адміністративними (не залежно, чи відкрито судом провадження) за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Виходячи з наведених вимог процесуального законодавства справа за даним адміністративним позовом, який подано 12 грудня 2017 року до місцевого загального суду (Першотравневого районного суду Донецької області) з дотриманням правил підсудності, повинна була розглядатися саме місцевим загальним судом як адміністративним, який щодо неї згідно з ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини є судом, встановленим законом.

На вказану ухвалу подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2018 року у справі допущено заміну відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області його правонаступником Мангушським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області .

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2018 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року скасовано, а справу направлено до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Суд погодився з позицією суду першої інстанції, однак зазначив, що у разі, якщо навіть всупереч нормам законодавства справа була направлена не до того адміністративного суду першої інстанції, що відбулося в даній справі, ч. 1 ст. 30 Кодексу адміністративного судочинства України забороняє спір з цього приводу, а тому справа повинна бути розглянута Донецьким окружним адміністративним судом.

Враховуючи вказану постанову ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 24 липня 2018 року.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що позивач звернулася із заявою про запит пенсійної справи та надала такі документи: паспорт, ІПН, копію пенсійного посвідчення, заяву з банку АТ «Ощадбанк» з номером рахунку та лист з ОСОБА_2 соціального захисту населення Нікольської районної ради про те, що вона на обліку не перебуває. У звязку з тим, що її пенсійна справа знаходиться на непідконтрольній українській владі території, тому вона є внутрішньо переміщеною особою. Також повідомлено про нормативно-правові акти, які регулюють питання виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з тимчасово окупованих територій, та перелік документів, які позивачу необхідно надати для подальшого поновлення виплати пенсії. Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутися до органу Пенсійний фонд України та надати відповідні документи. Просив в задоволенні позову відмовити.

Позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером, яка змінила місце проживання яке було зареєстровано на території проведення антитерористичної операції, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (с.Многопілля Донецька обл.), та на початку 2017 року зареєстрована на території України (с.Ключове Донецької обл.), про що в її паспорті поставлена відповідна відмітка.

16 березня 2017 року позивач звернулася до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з іншого органу Пенсійного фонду України та виплату їй пенсії за фактичним місцем проживання; до заяви додала необхідні документи. В заяві зазначала, що пенсію отримала по березень 2017 року.

На облік позивача як отримувача пенсії взято не було, виплату пенсії за фактичним місцем проживання не поновлено.

З 01 квітня 2017 року позивачу не нараховується і не виплачується пенсія.

На звернення адвоката позивача від 03 грудня 2017 року щодо результату розгляду заяви про виплату їй пенсії за фактичним місцем проживання та прийняте щодо цього рішення надана відповідь від 28 грудня 2017 року №4548/02, в якій повідомлено, що 16 березня 2017 року позивач звернулася до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області із заявою про запит пенсійної справи з іншого органу Пенсійного фонду України. До заяви додала такі документи: паспорт, ІПН, копію пенсійного посвідчення, заяву з банку АТ «Ощадбанк» з номером рахунку та лист з ОСОБА_2 соціального захисту населення Нікольської районної ради про те, що вона на обліку не перебуває. У звязку з тим, що її пенсійна справа знаходиться на непідконтрольній українській владі території, тому вона є внутрішньо переміщеною особою. Також повідомлено про нормативно-правові акти, які регулюють питання виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з тимчасово окупованих територій, та перелік документів, які позивачу необхідно надати для подальшого поновлення виплати пенсії.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст. 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені 1 ст. 49 вказаного Закону, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася.

Органом Пенсійного фонду рішення про припинення виплати пенсії з встановлених законом підстав не приймалося.

Посилання відповідача на нормативно-правові акти, які регулюють питання виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з тимчасово окупованих територій, та перелік документів, які необхідно надати для подальшого поновлення виплати пенсії таким особам, є неприйнятними, оскільки органом Пенсійного фонду України не враховано, що позивач, хоча і змінила місце проживання з території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, на підконтрольну українській владі територію, зареєструвавши відповідні зміни, між тим, вона не вчиняла передбачені законодавством дії для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а тому не набула статусу внутрішньо переміщеної особи (ст. 1, ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), як помилково вважав відповідач.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Враховуючи наведене, орган Пенсійного фонду безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).

Верховний Суд України 06 жовтня 2015 року ухвалив постанову в справі №608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

З огляду на наведене з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність субєкта владних повноважень щодо не взяття позивача на облік та не поновлення виплати пенсії за її заявою із зобовязанням відповідача взяти позивача на облік та поновити нарахування та виплату позивачу пенсії з дня припинення її виплати (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо строку захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Порушення прав позивача не отримання нарахованих сум пенсії відбулося з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, і мало триваючий характер. Процесуальний строк обмежує лише строк звернення до суду з позовом, і не обмежує строк захисту порушеного права, якщо спеціальними нормами матеріального права встановлені більші строки для такого захисту (в даному випадку на підставі ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» позивач має право захистити своє порушене право на виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком). На необхідність застосування при розгляді справ щодо пенсійного забезпечення крім процесуальних строків також й положень спеціальних норм неодноразово зазначалося і в рішеннях Верховного Суду України (зокрема, в рішенні від 25.05.2016 року в справі № 21-1249а16), в рішенні Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі №820/6514/17 (провадження № Пз/9901/8/18).

Щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року позивача звільнено від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, тому відповідно до наведених вимог процесуального законодавства при задоволенні позову судовий збір підлягає стягненню на користь державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - субєкта владних повноважень.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_3 Хабірівни (87000, Донецька обл., Нікольський р-н, с.Ключове, вул.Гагаріна, 23, ІПН НОМЕР_1) до Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87400, Донецька обл., Мангушський р-н, смт.Мангуш, вул.Тітова, 72-а, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Володарському районі Донецької області щодо не взяття ОСОБА_1 на облік та не поновлення виплати пенсії за її заявою від 16 березня 2017 року.

Зобовязати Мангушське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області взяти ОСОБА_1 на облік і поновити нарахування та виплату їй пенсії з 01 квітня 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мангушського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87400, Донецька обл., Мангушський р-н, смт.Мангуш, вул.Тітова, 72-а, ) на користь державного бюджету України (Державна судова адміністрація України, розрахунковий рахунок: 6001, ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, код класифікації 22030106) судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 24 липня 2018 року.

Суддя Логойда Т. В.