Справа № 823/407/18
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/407/18 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Федотова І.В.

Сорочка Є.О.

при секретарі: Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування, як протиправного та незаконного, рішення Державної міграційної служби України в Черкаській області № 6 від 09 січня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Управління державної міграційної служби України в Черкаській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та здійсненими порушеннями процесуального права.

У поданому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_3.

11 листопада 2015 року позивач звернулася до Смілянського РВ УДМС України в Черкаській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки її дочка ОСОБА_5 є іммігранткою в Україну, якій на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» відповідно дозволу на імміграцію в Україну від 16 березня 2015 року № 08-06/122 дозволено постійне проживання в Україні.

До вказаної заяви позивача надано копії документів, а саме: паспорт громадянки Російської Федерації НОМЕР_3, внутрішній паспортний документ, закордонний паспорт, документ про місце проживання в Україні, довідки про відсутність судимості на території України та закордоном, свідоцтво про розірвання шлюбу, копію посвідки на постійне проживання в Україні дочки позивача - ОСОБА_5, свідоцтво про народження, свідоцтво про укладення шлюбу між громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5 (у дівоцтві ОСОБА_6.) та громадянином України ОСОБА_7, дозвіл доньки на імміграцію заявника в Україну.

На підставі вказаних документів, відповідачем 15 лютого 2016 року складено висновок, яким, зазначено, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивач має право на імміграцію в Україну, оскільки є матір'ю іммігрантки в Україну, якій видано посвідку на постійне проживання.

У зв'язку з вище викладеним, рішенням управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 15 лютого 2016 року № 08-06/52 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу надано дозвіл на постійне проживання в Україні.

05 квітня 2016 року позивач звернулася до Смілянського РВ УДМС України в Черкаській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання, до якої надано копію таких документів: переклад українською мовою сторінок з особистими даними закордонного паспортного документа позивача, засвідчений у встановленому законодавством порядку, закордонний паспорт позивача, дозвіл на імміграцію в Україну від 15 лютого 2016 року № 08-06/52, посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР № НОМЕР_2.

В ході додаткової перевірки законності підстав надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3, було з'ясовано, що при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну на підтвердження законності перебування на території України на момент подачі документів позивач надала посвідку на тимчасове проживання серії ТР № НОМЕР_2 видану 28 квітня 2015 року органами 7101, підстава видачі 03/14.

Перевіркою підстав документування позивача посвідкою на тимчасове проживання встановлено, що вищевказана посвідка була видана на підставі возз'єднання сім'ї з іноземкою донькою громадянкою Російської Федерації ОСОБА_5, яка отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні на підставі п. 13 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

На думку відповідача, посвідка на тимчасове проживання серії ТР № НОМЕР_2 видана 28 квітня 2015 року на ім'я позивача безпідставно, тому не могла бути документом, що підтверджує законність тимчасового перебування на території України, а отже дозвіл на імміграцію було отримано на підставі нечинного документу.

09 січня 2018 року посадовими особами управління Державної міграційної служби України в Черкаській області затверджено висновок відповідно до якого вважається за доцільне: скасувати рішення УДМС в Черкаській області від 15 лютого 2016 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_3, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу довідку на постійне проживання в Україні серії ІН № НОМЕР_1 від 08 квітня 2016 року, анулювати відмітку про видачу посвідки на постійне проживання в Україні в поспортному документі громадянки Російської Федерації ОСОБА_3

Надалі прийнято рішення № 6 від 09 січня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що суб'єктом владних повноважень не наведено жодних правових підстав, з якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій ст. 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій ст. 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно зі ст. 16 цього Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію».

Так, визначення імміграції міститься у статті 1 вищевказаного Закону та означає прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза - це позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Положеннями ст. 11 Закону України «Про імміграцію» закріплено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання.

З матеріалів справи вбачається, що приводом для скасування дозволу на проживання позивача в Україні були висновки відповідача про те, що посвідка на тимчасове проживання серії ТР № НОМЕР_2 від 28 квітня 2015 року на ім'я позивача видана безпідставно, тому не могла бути документом, що підтверджує законність тимчасового перебування на території України, а отже дозвіл на імміграцію було отримано на підставі нечинного документу.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Разом з тим, згідно п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», крім зазначених у ч. 5 ст. 9 Закону документів подаються для осіб, зазначених у п. 6 ч. 2 ст. 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З матеріалів справи вбачається, що Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області надаючи дозвіл на імміграцію в Україну від 15 лютого 2016 року № 08-06/52 встановило, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв'язку з документальним підтвердженням підстав передбачених Законом України «Про імміграцію», а саме п. 6 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, як особа, що являється матір'ю іммігрантки в Україну (дочка - ОСОБА_5, посвідка на постійне проживання серії ІН № 069194).

За період з 15 лютого 2016 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 15 лютого 2016 року.

Матеріали справи свідчать про те, що оскаржуване позивачем рішення Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», та мотивоване тим, що позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Проте, під час судового розгляду справи відповідачем не доведено того факту, що позивачем для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні надано відповідачу неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір'ю іммігрантки в Україну, якій видано посвідку на постійне проживання.

Статтею 10 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

З наведених законодавчих норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, особа, яка звернулась до зазначеного компетентного органу з питанням про надання дозволу на імміграцію не несе відповідальності за вчинені відповідачем порушення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію.

З копії рішення від 09 січня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію колегією суддів встановлено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено ст. 12 Закону України «Про імміграцію», однак відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України, які би слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

З огляду на зазначені вище обставини та вказані нормативно-правові акти, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді І.В. Федотов

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2018 року.