Справа № 805/3044/18-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 р. Справа№805/3044/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б.,

за участі секретаря судового засідання Широбокової М.О.,

розглянувши в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку з відсутністю необхідного для призначення пенсії страхового стажу, зобов'язання зарахувати до загального стажу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, період роботи з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року в столовій № 17 на комбінаті громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш», зобов'язання призначити пенсію за віком з урахуванням стажу роботи в період з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з доданими документами.

Зазначає, що відповідачем протиправно не враховано період роботи з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року в столовій № 17 на комбінаті громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш», оскільки в запису про підставу прийняття на роботу в даті наказу є виправлення, що не відповідає вимогам п. 28 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженої постановою державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 20.06.1974р. № 162.

Таким чином, страховий стаж позивача на її думку є достатнім для призначення пенсії за віком.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2018 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 червня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року замінено первинного відповідача Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області на його правонаступника Маріупольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19 липня 2018 року.

Позивач в судове засідання не з'явилася, проте в заяві від 21.06.2018 року просила розглянути справу без її участі (а.с. 79).

Відповідачем надано письмовий відзив від 08.06.2018 року № 471/34-1/19 (а.с. 43-45). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що 13.12.2017 року позивач звернулася в управління з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і додала до заяви копію паспорта, ідентифікаційного коду, трудову книжку НОМЕР_2, атестат НОМЕР_3 від 17.07.1979, свідоцтво про шлюб та свідоцтва про народження двох дітей.

До страхового стажу позивача не враховано період роботи з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року на підприємстві Комбінат громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш», оскільки в запису про підставу прийняття на роботу в даті наказу є виправлення, що не відповідає вимогам п. 28 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженої постановою державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 20.06.1974р. № 162.

На час звернення позивач мала стаж 13 років 07 місяців 25 днів, тому ій було відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання т інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п. 18 Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємств, установ і організацій або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Довідку, що підтверджує стаж роботи позивача в період з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року не надано.

За таких обставин позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв'язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

З зазначених причин відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також надав клопотання від 12.07.2018 року, в якому просив розглянути справу без участі представника управління в зв'язку з обмеженням бюджетних асигнувань на сплату відряджень представників управління (а.с 85).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_4 (а.с. 7-8). Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що 13 грудня 2017 позивач звернулася до відповідача із заявою № 9126 про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 54).

Рішенням відповідача № 26 від 05 березня 2018 року позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком за нормами ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку з недостатністю трудового стажу. На час звернення її загальний стаж складав 13 років 07 місяців 25 днів.

Відповідно до вказаного рішення, відповідачем не враховано період роботи позивача з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року на підприємстві Комбінат громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш», оскільки в запису про підставу прийняття на роботу в даті наказу є виправлення, що не відповідає вимогам п. 28 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженої постановою державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 20.06.1974р. № 162.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно до приписів статті 92 Основного закону виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 №1058-V «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону №1058- V).

01 січня 2004 року набув чинності Закон №1058-V.

Відповідно до частини 2 статі 24 Закону №1058-V страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року № 401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов'язкового державного пенсійного страхування» згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12.12.2002р. та №303 від 12.03.2003 року.

Закон №1788-ХІІ був ведений в дію з 1 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 1 квітня 1992 року - в повному обсязі.

Згідно до приписів статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06.10.2014 (далі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то», а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Згідно з пунктом 3.3 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок), орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії: особам, які звертаються за призначенням пенсії.

Відповідно до пункту 2 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Згідно до частини 1 статті 7 Закону №1058-V загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється, зокрема, за принципом державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

За результатами судового розгляду встановлено, що відповідачем не дотримані державні гарантії реалізації позивачем, застрахованою особою, своїх прав, передбачених Законами №1788-ХІІ та №1058-V.

Відповідач, встановивши, що у трудовій книжці НОМЕР_5, виданої на ім'я позивача, відомості про роботу внесені не у відповідності до вимог Інструкції, не надав йому допомоги в одержанні відсутніх документів для призначення пенсії. У разі неможливості одержання таких документів, відповідач мав установити трудовий стаж на підставі показань свідків.

Даний висновок суду ґрунтується на приписах статті 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно Закону №1058-V на розмір пенсії впливає страховий стаж, а тому не включення до страхового стажу позивача спірного періоду призвело до не призначення пенсії позивачу.

Стаття 1 «Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод», у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30). Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31). Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Згідно частині 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що у даній справі відповідач, як суб'єкт владних повноважень, приймаючи спірне рішення використав повноваження не з метою, з якою це повноваження надано; не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); без дотриманням принципу рівності перед законом, дискримінаційно; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З зазначених підстав та керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, суд для повного захисту порушених прав позивача вважає на необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення відповідача від 05 березня 2018 року № 26. Тобто, належним способом захисту порушеного права буде саме скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, а не визнання протиправними дій відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено належного обґрунтування правомірності прийнятого рішення, тому рішення відповідача № 26 від 05 березня 2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є неправомірним і підлягає скасуванню.

Прийнявши неправомірне рішення, відповідач діяв поза межами статті 19 Конституції України та законів України, не визнавши право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту судом.

Відтак, після скасування судом рішення відповідач зобов'язаний повторно розглянути заяву позивача від 13.12.2018 року № 9126 і прийняти рішення з урахуванням зарахованих судом до загального стажу спірних періодів праці позивача.

Позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року в столовій № 17 на комбінаті громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш» не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача зарахувати позивачу до загального стажу період роботи з 01.08.1990 року по 11.12.1992 року в столовій № 17 на комбінаті громадського харчування виробничого об'єднання «Ждановважмаш», суд зазначає наступне.

Статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд приходить до висновку про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13 грудня 2017 року № 9126 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

За наслідками судового розгляду суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України У виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВІРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 87548, Доненька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27-А, ) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року № 26 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Маріупольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 грудня 2017 року № 9126 про призначення пенсії за віком згідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 20 липня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.