Справа № 810/1439/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року м.Київ справа № 810/1439/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області (далі - відповідач або УПСЗН Ірпінської МР), в якому позивач просить суд надати позивачу статуту інваліда війни; видати посвідчення інваліда війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та є довічно інвалідом другої групи на підставі захворювання, пов'язаного з виконанням робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач стверджує, що брав безпосередню участь у заходах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у м. Чорнобилі з 8 по 10 травня 1986 року, як співробітник УВС Київського облвиконкому залучався до заходів із охорони громадського порядку та Цивільної оборони, що підтверджується відповідними документами.

Як вказує позивач, у березні 2018 року він звернувся із заявою та пакетом документів до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області про видачу посвідчення інваліда війни та надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Проте, Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області відмовило у наданні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення інваліда війни.

Крім цього, позивач наголошує, що згідно архівних матеріалів щодо участі у формуванні Цивільної оборони МВС УРСР та служби охорони громадського порядку у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року підтверджується документами.

Суд зазначає, що відповідач правом подати суду відзив на позовну заяву чи пояснення по суті заявлених позовних вимог не скористався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №810/1439/18, постановлено здійснювати розгляд даної адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.1).

У судове засідання, призначене на 12.06.2018, з'явився позивач.

Відповідач у судове засідання 12.06.2018 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.32), про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника до суду не надходило.

У судовому засіданні 12.06.2018 позивач підтримав заявлені позовні вимоги та викладені ним у позовній заяві правові позиції, просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.06.2018 позивачем подано письмове клопотання про продовження розгляду справи №810/1439/18 у порядку письмового провадження (а.с.61).

Відповідно до частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Протокольною ухвалою суду від 12.06.2018 постановлено здійснювати подальший розгляд справи №810/1439/18 у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданим Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 12 червня 2001 року (а.с.5-6).

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці (а.с.51-58), ОСОБА_1, зокрема:

- з 01.08.1983 - позивач згідно із наказом №138 від 08.08.1983 зарахований на посаду водія 3 класу до Київського слідчого ізолятора №13 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області;

- з 28.12.2000 - працював на посаді водія автогаражу Київського слідчого ізолятора №13 згідно із наказом №103 від 28.12.2000;

- з 13.06.2005 - звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України у зв'язку із виходом на пенсію згідно з наказом по СІЗО №22 о/с від 08.06.2005;

- на підставі наказу №24 о/с від 22.06.2005 пункт наказу про звільнення відмінено;

- на підставі наказу ДПтС України №229 від 17.04.2012 Київський слідчий ізолятор управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області перейменовано на Київський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області;

- з 26.09.2012 - позивача переведено на посаду водія гаражу Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області згідно наказу СІЗО №41 о/с від 26.09.2012;

- з 06.10.2014 - позивача звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу СІЗО № 71о/с від 06.10.2014.

Як вбачається із постанови Центральної військово-лікарської комісії МВС України від 15.06.2006 №33, захворювання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2: «Гіпертонічна хвороба П - Ш ст., кризовий перебіг. Церебральний атеросклероз, ранній розвиток. Дисциркуляторна та дисметаболічна енцефалопатія П - Ш ст., прогресуючий перебіг, ускладнена повторними МПМК в правій гемісфері (20.11.2005 та 14.04.2006) у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, вираженим вестибуло - атактичним синдромом з центральною вестибулярною дисфункцією Ш ст., частими церебрально - судинними кризами симпато - адреналової спрямованості (3-5 р. на місяць), стійким вираженим церебрастенічним синдромом з мнестичним, танатофобією та дистимічно - дисфорічними розладами. ІХС, стенокардія напруги ФК Ш та спокою. Атеросклероз аорти та коронарних артерій, атеросклеротичний кардіосклероз. СН П А. Облітеруючий атеросклероз П ст.», - ТАК, пов'язане з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.17).

Згідно із довідкою серії КИО-І №261288 від 12.09.2006 Обласної спеціалізованої МСЕК позивачу з 08.09.2006 встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.11).

Крім цього, згідно із довідкою серії КИО-І №261288 від 12.09.2006 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_1 з 08.09.2006 Обласною спеціалізованою МСЕК встановлено довічно 80 % ступеню втрати професійної здатності (а.с.12).

05 жовтня 2006 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу безстрокове посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія1) серії НОМЕР_3 (а.с.9).

Крім цього, як вбачається із вкладки НОМЕР_4 до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_3, яке дійсне довічно, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.9).

Судом встановлено, що позивач 13.03.2018 звернувся із заявою та відповідним пакетом документів до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області (вх. № Г-114 від 13.03.2018), згідно із якою просив надати статус інваліда війни на підставі пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» відповідно до поданих документів (а.с.7).

Листом від 13.03.2018 №2506 Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області на заяву позивача від 13.03.2018 вх. № Г-114 щодо надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» повідомило, що згідно наданих документів, підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 9 статті 7 вищевказаного Закону немає (а.с.8).

Так, у вказаному листі відповідач посилався на те, що особам, залученим до складу формувань Цивільної оборони, статус особи з інвалідністю внаслідок війни встановлюється на підставі документів, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони щодо залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ про підприємств, установі про залучення осіб до складу вказаного формування,усі відомості про роботу, які виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки МСЕК про групу та причину захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідач зазначив у листі від 13.03.2018 №2506 про те, що надані позивачем документи, зокрема: постанова Центральної військово-лікарської комісії МВС України від 15.06.2006 №33, маршрутний лист №20/Г-12 від 02.02.2005 про участь в заходах по ліквідації аварії на ЧАЕС, виданий Головним управлінням МВС України в Київській області, виписка з наказу начальника управління внутрішніх справ виконкому Київської обласної ради народних депутаті №069 від 14.08.1986 та посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) сер. НОМЕР_5 від 05.10.2006 - не містять вищезазначених даних.

Також листом від 13.03.2018 №2506 повідомлено, що у довідці МСЕК про групу та причину інвалідності сер. КИО-1 №261288 зазначено, що захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Таке формулювання, на думку відповідача, не містить даних щодо залучення ОСОБА_1 до формувань Цивільної оборони під час ліквідаційних робіт на ЧАЕС.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та у видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

У силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абзац третій пункту 3 Положення №302).

Згідно з абзацом другим пункту 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як встановлено вище судом із наявної у матеріалах справи копії трудової книжки (а.с.51-58), позивач з 01.08.1983 згідно із наказом №138 від 08.08.1983 зарахований на посаду водія 3 класу до Київського слідчого ізолятора №13 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області.

У подальшому, Київський слідчий ізолятор управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області на підставі наказу ДПтС України №229 від 17.04.2012 було перейменоване у Київській області перейменовано на Київський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області.

Як вбачається із наявного у матеріалах справи листа Міністерства внутрішніх справ України від 20.09.2007 №15078/Фв «Про участь формувань цивільної оборони МВС УРСР у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС», Міністерством внутрішніх справ України, розглянувши архівні матеріали щодо участі формувань цивільної оборони МВС УРСР у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986, повідомлено, що відповідно до планів цивільної оборони Української РСР у 1986 році у МВС УРСР функціонували служби охорони громадського порядку (СОГП ЦО) та протипожежна служба цивільної оборони (ППС ЦО), плани яких були затверджені начальником Штабу цивільної оборони УРСР.

Також у вищевказаному листі від 20.09.2007 №15078/Фв «Про участь формувань цивільної оборони МВС УРСР у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС» зазначено, що у СОГП ЦО згідно з планами цивільної оборони залучалися всі міліцейські підрозділи, включаючи і працівників вільного найму, які входили до них згідно зі штатним розкладом. У ППС ЦО входили підрозділи воєнізованої пожежної охорони (який комплектувався вільним наймом) МВС УРСР та пожежно-сторожова охорона колгоспів, добровільні пожежні дружини радгоспів та підприємств, які згідно з планом пожежогасіння на ЧАЕС залучалися до ліквідації наслідків аварії на станції.

У період ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вищезазначені підрозділи включалися до складу зведених загонів МВС, УВС, облвиконкомів. До складу зведених загонів також залучалися медико-санітарні та тилові служби МВС, УВС, на яких покладалося завдання з проведення профілактичних заходів щодо зниження негативного впливу радіації на організм людини, проведення йодної профілактики, надання невідкладної медичної допомоги особовому складу органів внутрішніх справ у 30-кілометровій зоні ЧАЕС, організація санітарної обробки особового складу і дезактивація техніки на пунктах санітарної обробки (ПУСО), забезпечення одягом та транспортом особового складу, який працював у 30-кілометровій зоні, будівництво огорожі 10- та 30-кілометрових зон ЧАЕС, гасіння пожеж на ЧАЕС та в 30-кілометровій зоні.

Ураховуючи викладене, Міністерство внутрішніх справ України у листі від 20.09.2007 №15078/Фв зазначило, що роботу вільнонайманого складу СОГП ЦО, ППС ЦО, медичних підрозділів, підрозділів тилового забезпечення системи МВС слід кваліфікувати такою, що виконувалася формуваннями цивільної оборони. Вищезазначені підрозділи ще до аварії на ЧАЕС згідно з планами цивільної оборони входили до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони.

Також, Міністерство внутрішніх справ України у листі від 20.09.2007 №15078/Фв вказало, що підтвердженням участі для працівників невоєнізованих формувань цивільної оборони є накази МВС УРСР та інші нормативно-розпорядчі документи із фонду 44 державного архіву МВС України (протоколи засідань комісій, журнали обліку доз радіоактивного опромінення особового складу оперативних груп), а також архів Головного управління внутрішніх військ МВС України та Головного управління МВС України в Київській області. Документами перерахованих архівів затверджені списки працівників органів внутрішніх справ (атестований та вільнонайманий склад) усіх служб, відряджених на роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, та списки працівників, які отримали дозу радіоактивного опромінення (а.с.14).

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується, зокрема, довідкою від 25.02.2010 №20/Г-21 Головного управління МВС України в Київській області, виданої ОСОБА_1 про те, що під час участі у заходах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у місті Чорнобилі у період з 8 по 10 травня 1986 року він як співробітник УВС Київського облвиконкому залучався до заходів із охорони громадського порядку та цивільної оборони (а.с.13).

Також, згідно із випискою із наказу начальника Управління внутрішніх справ виконкому Київської обласної ради народних депутатів від 14.08.1986 №069 «Про виплату кратних окладів особовому складу, які брали участь у заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» у відповідності до наказу МВС СРСР №0189 - 1986 р., рішення колегії МВС УРСР від 27.06.1986 №433с та списків, затверджених МВС УРСР 11.08.1986, - зобов'язано начальників ФПО, УПО, УВО та ОІТУ, керівників органів внутрішніх справ та підрозділів області від 25.08. ц.р. провести виплату кратних окладів особовому складу, які брали участь у заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із урахуванням кількості днів перебування у відрядженні та зон небезпеки (списки додаються), а також надати необхідну практичну допомогу підвідомчим органам і підрозділам з питань виплати кратних окладів та в організації відповідної роз'яснювальної роботи серед особового складу (а.с.15).

Так, як вбачається із Списку особового складу Слідчого ізолятора УВС Київського облвиконкому, який виїжджав у зону Чорнобильської АЕС, ОСОБА_1, який перебував у вільнонайманому складі та займав посаду водія, ніс службу з 8 травня 1986 року до 10 травня 1986 року у м. Чорнобиль (а.с.15).

Головним управлінням МВС України у Київській області 13.07.2011 за №20/Г-295 видано маршрутний лист, відповідно до якого ОСОБА_1 приймав участь у заходах із ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та перебував у зоні відчуження з 8 травня 1986 року по 10 травня 1986 року, кількість днів - 3, місце несення служби - Чорнобиль, номер наказу 069-86 (а.с.16).

Суд враховує, що позивач набув статус інваліда внаслідок наявності у нього захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 05.10.2006, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою НОМЕР_4 від 05.10.2006 до посвідчення серії НОМЕР_3, яка дійсна довічно (а.с.9).

Крім цього, суд звертає увагу, відповідно до довідки серії КИО-І №261288 від 12.09.2006 Обласної спеціалізованої МСЕК позивачу з 08.09.2006 встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.11).

Згідно із довідкою серії КИО-І №261288 від 12.09.2006 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_1 з 08.09.2006 Обласною спеціалізованою МСЕК встановлено довічно 80 % ступеню втрати професійної здатності (а.с.12).

Також, суд звертає увагу, що як вбачається із постанови Центральної військово-лікарської комісії МВС України від 15.06.2006 №33, захворювання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2: «Гіпертонічна хвороба П - Ш ст., кризовий перебіг. Церебральний атеросклероз, ранній розвиток. Дисциркуляторна та дисметаболічна енцефалопатія П - Ш ст., прогресуючий перебіг, ускладнена повторними МПМК в правій гемісфері (20.11.2005 та 14.04.2006) у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, вираженим вестибуло - атактичним синдромом з центральною вестибулярною дисфункцією Ш ст., частими церебрально - судинними кризами симпато - адреналової спрямованості (3-5 р. на місяць), стійким вираженим церебрастенічним синдромом з мнестичним, танатофобією та дистимічно - дисфорічними розладами. ІХС, стенокардія напруги ФК Ш та спокою. Атеросклероз аорти та коронарних артерій, атеросклеротичний кардіосклероз. СН П А. Облітеруючий атеросклероз П ст.», - ТАК, пов'язане з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.17).

У силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону, та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою й такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб'єктом владних повноважень суду не надано.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України)

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань Цивільної оборони, досить жорстко обмежені у законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни.

Суд звертає увагу, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

З урахуванням тієї обставини, що вчинені дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати позивачу посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд зазначає, що при зверненні до суду позивачем були неправильно сформульовані позовні вимоги у вигляді надання позивачу статуту інваліда війни та видання посвідчення інваліда війни, замість зобов'язання відповідача надати статут інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Так, згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

При цьому, суд зазначає, що дія - активна поведінка суб'єкта владних повноважень (органу чи посадової особи). Об'єктом оскарження може бути як одноразова, так і триваюча дія, яка порушує права чи інтереси позивача.

Отже, оскільки діями відповідача - суб'єкта владних повноважень, порушені права, свободи та законні інтереси позивача, то вказані дії підлягають оскарженню шляхом подання позову про визнання їх протиправними.

При цьому, неправильне словесне вираження позивачем способу захисту порушеного права не є підставою для відмови в його захисті, оскільки правомірність вимог позивача підтверджується матеріалами справи, а відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням цього, позовна вимога підлягає задоволенню шляхом зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати йому посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу інваліда війни у зв'язку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Більш того, саме завдяки правовій позиції, обраній відповідачем, позивач був позбавлений можливості на належний розгляд документів про присвоєння статусу інваліда війни та отримання пільг та компенсацій, передбачених для осіб цієї категорії.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, у тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

При цьому суд бере до уваги, що позивач є інвалідом другої групи та відповідно є особою, яка першочергово та невідкладно потребує судового захисту, який має бути ефективним та результативним.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пунктів 9 та 10 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов'язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб'єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об'єктивних обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни.

3. Встановити для Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області строк для надання суду звіту про виконання судового рішення - 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного тексту рішення 13.07.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.