Справа № 589/5209/16-а
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 589/5209/16-а
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бегунца А.О.

суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Чернігівської митниці Державної фіскальної служби України на постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17.03.2017, суддя Прачук О.В., вул. К.Маркса, 63, м. Шостка, Шосткинський, Сумськ,ка, 41100, повний текст складено 17.03.17 по справі № 589/5209/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Чернігівської митниці Державної фіскальної служби України

про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Чернігівської митниці Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову № 0693/10200/16 від 14 грудня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 762 926 грн 01 коп.; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 485 Митного кодексу України.

В обґрунтування позову зазначає, що постановою № 0693/10200/16 від 14.12.2016, винесеною заступником начальника Чернігівської митниці ДФС, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 485 Митного кодексу України та накладено стягнення у виді штрафу у сумі 762 926,01 грн. Вказану постанову вважає протиправною та такою що підлягає скасуванню, оскільки він не мав жодного наміру ухилятись від сплати митних платежів, а всі його дії були спрямовані на вибір спрощеного порядку митного оформлення. Він є громадянином Російської Федерації та з 14 серпня 2002 року постійно зареєстрований та мешкає в місті Москва та має у власності, як громадянин РФ, автомобіль марки «Mercedes Benz», 1999 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_4, та мотоцикл марки «Honda», 2015 року випуску, кузов НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_3. При переміщенні вказаних транспортних засобів на територію України позивач обирав митний режим «тимчасового ввезення» по смузі «зелений коридор», та надавав митному органу пакет усіх необхідних документів для поміщення транспортного засобу в цьому режимі, зокрема: паспорт громадянина Російської Федерації, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. При цьому працівники митного органу жодного разу не повідомили його про відмову у тимчасовому ввозі транспортного засобу особистого користування на територію України строком до одного року. Часте перебування на території України та перетинання в зв'язку з цим державного кордону України зумовлене тим, що у м. Шостка проживає його мати похилого віку. Крім цього, зазначає, що як під час складання протоколу про порушення митних правил, так і при винесенні оскаржуваної постанови, в порушення ст. 486 МК України справа була розглянута відповідачем без дотримання принципів всебічності, повноти і об'єктивності з'ясування обставин справи, оскільки позивач клопотав про відкладення розгляду справи по причині хвороби, однак, відповідач клопотання проігнорував.

Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17.03.2017 вказаний позов задоволено. Постанову № 0693/10200/16 від 14 грудня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 762 926 грн. 01 коп. визнано протиправною та скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 485 Митного кодексу України - закрито.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повністю з'ясував обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

18.07.2018 до Харківського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від Чернігівської митниці Державної фіскальної служби України про проведення судового засідання у режимі відеоконференції в Новозаводському районному суді м. Чернігова.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2018 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено з огляду на неможливість проведення судового засідання у режимі відеоконференції у зв'язку із розглядом в цей час іншої справи у Харківському апеляційному адміністративному суді, що підтверджується інформацією з сайту бронювання системи відеоконференц зв'язку та актом Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2018 .

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з'явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) колегія суддів вважає за можливим розглянути справу по суті.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач має зареєстроване місце проживання в м. Москва РФ та йому належать автомобіль марки «Mercedes Benz», 1999 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_4, та мотоцикл марки «Honda», 2015 року випуску, кузов НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_3. Свідоцтва про реєстрацію вказаних транспортних засобів видані в РФ.

29 листопада 2016 року щодо позивача складено протокол про порушення митних правил № 0693/10200/16 за ст. 485 МК України.

Згідно постанови в справі про порушення митних правил № 0693/10200/16 від 14 грудня 2016 року, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 300 відсотків від несплаченої суми митних платежів, тобто 762 926 грн. 01 коп.

Не погодившись з таким рішенням митного органу, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що постанова відповідачем була винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у позивача мети на ухилення від сплати митних платежів, або зменшення їх розміру, та вини у формі прямого умислу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 527 МК України, у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів, що розглядає справу, виносить, зокрема, постанову про накладення адміністративного стягнення.

В свою чергу, винесенню митним органом такого рішення передує процедура провадження у справах про порушення митних правил, порядок якої визначений розділом ХІХ МК України.

Судовим розглядом встановлено, що згідно змісту протоколу та постанови 12.09.2016 через пункт пропуску «Грем'яч» Чернігівської митниці ДФС позивачем ввезено на митну територію України вищезазначені транспортні засоби в режимі тимчасового ввезення строком до 1 року без сплати митних платежів.

Стаття 485 МК України передбачає відповідальність за дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, які полягають у заявленні в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги.

Таким чином, зі змісту ст.485 МК України вбачається, що склад вказаного порушення обумовлює наявність в діях особи особливої мети - ухилення від сплати митних платежів, або зменшення їх розміру, та вини у формі прямого умислу.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що під час проходження митного контролю 12.09.2016 року позивач надав паспорт громадянина Російської Федерації. Доказів про те, що даний документ отриманий незаконним шляхом, є підробленим, тощо, - суду не надано. Отже, наявність вказаного документу надавала позивачу, відповідно до статті 380 Митного кодексу України, підставу вибрати смугу руху, позначену символами зеленого кольору («зелений коридор»), призначену для переміщення товарів в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню.

Саме зазначені дії оцінюються відповідачем як умисні та спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

Проте, на думку суду, зазначені дії позивача були спрямовані на вибір спрощеного порядку митного оформлення, а не на ухилення від сплати митних платежів, про що також свідчить і кількість ввезення транспортних засобів на митну територію України. Неодноразове переміщення автомобіля та мотоцикла через державний кордон вказує на те, що позивач не мав наміру незаконно ввозити транспортні засоби для їх постійного залишення на території України без сплати митних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов'язана з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на вказане, колегія суддів погоджується з висновком про порушення відповідачем при винесенні постанови вимог щодо всебічності, повноти та об'єктивності з'ясування обставин справи.

Відповідачем по справі не було надано суду належних доказів винності позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, а саме: наявності умислу у позивача на ухилення від сплати митних платежів, і в судовому засіданні таких доказів здобуто не було.

Спір виник в результаті неоднакового розуміння сторонами вимог чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що призвело до неможливості виробити узгоджене рішення щодо взаємних прав та обов'язків.

Згідно ч. 4 ст. 3 МК України у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов'язків посадових осіб органів доходів і зборів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь органу доходів і зборів, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Таким чином, відповідач при розгляді справи повинен був керуватися зазначеними положеннями та конституційним принципом презумпції невинуватості, згідно якого обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (стаття 62 Конституції України).

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги щодо інформації адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Сумській області, згідно якої позивач народився в м. Шостка Сумської області, має паспорт громадянина України, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 531 МК України, підставами для скасування або зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил є відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

При цьому, в силу положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.3 Конституції України).

У відповідності зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року (далі - ЄСПЛ ), не тільки Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), але й, практика ЄСПЛ застосовується судами України як джерело права, та має більшу юридичну силу чим норми КПК України, оскільки згідно ст.19 Закону, законодавчий орган держави (орган представництва) має здійснювати експертизу та перевірку чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці ЄСПЛ.

Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Окрім цього, згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, яке є обов'язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо, є неналежними доказами.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

За умовами ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що аналізуючи в сукупності всі докази по справі надані сторонами, позивач не вчинив жодних умисних дій щодо ухилення від сплати митних платежів, що є обов`язковою ознакою правопорушення, передбаченого статті 485 МК України, тобто відсутні ознаки суб`єктивної сторони правопорушення, а тому позов підлягає задоволенню, а постанова від 14.12.2016 р. № 0693/10200/16 підлягає скасуванню, а провадження - закриттю.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 17.03.2017 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 243, 245, 246, 250, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17.03.2017 по справі № 589/5209/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) В.В. Старостін С.С. Резнікова