Справа № 826/6887/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 липня 2018 року № 826/6887/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, третя особа - ОСОБА_1, про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - Виноградівський РВДВС ГТУЮ у Закарпатській області) та просить суд скасувати постанову про арешт майна боржника № 51406990 від 13 червня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 05 вересня 2006 року ОСОБА_1 уклала Договір про надання споживчого кредиту № 0 з АКІБ «УкрСибБанк», відповідно до умов якого Позичальнику надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. У забезпечення виконання зобов'язання за укладеним Договором укладений Іпотечний договір, предметом якого став будинок № 2 по вул. Черняховського у м. Виноградів Закарпатської області.

У подальшому обтяження згідно зазначеного Іпотечного договору відступлено ТОВ «Кей-Колект» та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек.

12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу № 1 свої права вимоги за зобов'язаннями Позичальника за кредитним договором.

03 травня 2017 року позивачу під час звернення до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором № 0 від 05 вересня 2006 року, накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника № 51406990 від 13 червня 2016 року, виданої Виноградівським РВДВС ГТУЮ у Закарпатській області.

Посилаючись на те, що накладаючи арешт на нерухоме майно, державний виконавець не пересвідчився в існуванні заборони відчуження нерухомого майна та не повідомив позивача як Заставодержателя про накладення такого арешту на предмет іпотеки, а також на те, що існування арешту унеможливлює реалізацію позивачем свого права як Іпотекодержателя звернути на нього стягнення шляхом набуття права власності, позивач вважає, що постанова державного виконавця № 51406990 від 13 червня 2016 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 22 червня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду.

Відповідачем упродовж розгляду справи не подавалося до суду заперечень, заяв або клопотань.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оцінивши у письмовому провадженні подані сторонами документи і матеріали, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 05 вересня 2016 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого Позичальник отримала грошові кошти у сумі 22 700,00 швейцарських франків, що в еквіваленті складало 93 175,37 грн. за курсом НБУ.

У забезпечення зазначеного Договору у той же день між тими ж сторонами укладено Договір іпотеки № 0, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1,загальною площею 53,75 кв. м., вартістю 121 200,00 грн.

Відповідно до Договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року та Договору відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» Фактор (ТОВ «Кей-Колект») прийняв право вимоги у тому числі й за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 вересня 2006 року та Іпотечним договором № 0 від 05 вересня 2006 року.

З наданої до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03 травня 2017 року вбачається, що згідно постанови про арешт майна боржника №51406990, виданого 13 червня 2016 року Виноградівським РВДВС ГТУЮ у Закарпатській області, на об'єкт нерухомості по АДРЕСА_2 накладено арешт.

Крім того, із змісту ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2014 року у справі № 299/3988/14-ц судом встановлено, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, факт смерті підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини першої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною другою статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Згідно статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи на адресу банку та ТОВ "Кей-Колект" повідомлень про звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, від відповідача не надходило. Будь-яких доказів на спростування зазначеної обставини суду не надано, тобто, відповідачем порушено вимоги статті 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною п'ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні по суті норми щодо звернення стягнення на заставлене майно містяться в Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на момент вирішення спору.

Із системного аналізу вищезазначених норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що знаходження майна боржника у заставі не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Тобто, з метою з'ясування правомірності накладення арешту на майно, яке є предметом іпотечного договору №0 від 05 вересня 2006 року, необхідно встановити - чи виникло у позивача право звернення стягнення на вказане майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

Відповідно до договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2006 року № 0 та іпотечним договором від 05 вересня 2006 року.

Позивач також не довів суду, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надав доказів, які б підтверджували існування заборгованості третьої особи за договором про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2006 року № 0 станом на момент звернення до суду та її розмір.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно іпотечного договору від 05 вересня 2006 року та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Як наслідок, на думку суду, арешт зазначеного вище майна - квартири АДРЕСА_1, накладений постановою про арешт майна боржника № 51406990 від 13 червня 2016 року, виданою Виноградівським РВДВС ГТУЮ у Закарпатській області, не порушує та не обмежує прав позивача на задоволення його вимог за договором про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2006 року № 0, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент вирішення спору, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованої квартири.

Частина п'ята статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованої квартири, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо накладення арешту на квартиру третьої особи відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження», тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки судом у межах спірних правовідносин підтверджено правомірність накладення арешту на майно третьої особи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у томі числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця паро стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Із системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» та відсутності підстав для скасування постанови про арешт майна боржника № 51406990 від 13 червня 2016 року, виданої Виноградівським РВДВС ГТУЮ у Закарпатській області .

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову, у зв'язку з чим відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда