Справа № 809/1407/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/2301/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Затолочний В.С.

судді Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року (головуючий - суддя Крутько О.В., м.Львів) у справі № 809/1407/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 (відповідач 1), Керівника апарату Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_4 (відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Микитин Надія Михайлівна про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Голови Івано -Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 (відповідач 1) щодо відмови зобов'язати керівника апарату Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_4 (відповідача 2) зафіксувати документально невихід на роботу судді Микитин Н.М. до 18 вересня 2017 року; зобов'язати відповідача 1 скерувати звернення від 18 вересня 2017 року до відповідача 2 для відпрацювання акту про невихід на роботу судді Микитин Н.М.; зобов'язати відповідача 2 скласти акт про невихід на роботу судді Микитин Н.М. в період з липня по вересень 2017 року.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року, на підставі п.6 частини 1 статті 22 Кодексу адміністративного судочинства (в редакції чинній на момент прийняття процесуального рішення), адміністративну справу передано на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до ствердження особою, яка подала скаргу, про неналежну оцінку доводів як позовної заяви так і доводів висловлених під час судового розгляду. Поряд з тим, скаржник стверджує, що суд першої інстанції прийняв рішення не на підставі відповідних документів, а лише коментуванням норм законів.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

Відповідачі та третя особа подали до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просять відхилити апеляційну скаргу, вважають рішення суду першої інстанції законним

та обгрунтованим з огляду на відсутність порушеного права позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду з заявою (скаргою) від 18 вересня 2017 року, у якій просив зобов'язати керівника апарату даного суду скласти акт про невихід на роботу судді Микитин Н.М.

У скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суддя Микитин Н.М. впродовж тривалого часу не з'являється на робоче місце, враховуючи ту обставину, що в неї закінчились повноваження судді.

Голова Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 на зазначену скаргу надав відповідь від 28 вересня 2017 року № 01-23/2081/17, у якій повідомив заявника про те, що ним у скарзі зазначається про вчинення суддею Микитин Н.М. дисциплінарного проступку та роз'яснив, що згідно Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема, ст.108, органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді є дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя». У відповіді зазначається про відсутність фактів тривалого невиходу на роботу судді Микитин Н.М.

ОСОБА_1 не погодився з такою відповіддю та подав позов до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не довів факту порушення його особистих прав діями відповідачів.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ця норма визначає коло осіб, які мають таке право.

Водночас, необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є: безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах; володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав; здійснення неправомірного зазіхання державою на ці права позивача у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права стають порушеними.

Наявність наведених вище ознак є обов'язковою умовою для одержання особою захисту порушених прав та здійснення державою примусової сили для їх захисту шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 вересня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до Голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою (скаргою), у якій викладено прохання про складення акту про невихід на роботу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Микитин Н.М.

28 вересня 2017 року на подану скаргу(заяву) ОСОБА_1 головою Івано-Франківського окружного адміністративного суду надано відповідь за №01-23/2081/17, в якій зазначено про не встановлення фактів тривалого невиходу на роботу судді Микитин Н.М.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно ст. 3 «Про звернення громадян» пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки -щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Апеляційний суд зазначає, що у випадку, якщо позивач не є безпосереднім учасником спірних правовідносин, а дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень в цих відносинах не здійснюють жодного управлінського впливу на позивача, фактично має місце позов, спрямований не на відновлення порушених прав, а на досягнення інших цілей, забезпечення яких не відповідає встановленим ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) завданням адміністративного судочинства.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, констатує, що відповідач своєчасно та у встановлений строк розглянув звернення громадянина ОСОБА_1 та надав йому письмову відповідь. Водночас, апеляційний суд не встановив фактів порушення безпосередньо суб'єктивного права громадянина ОСОБА_1, оскільки порушені ним у заяві питання стосуються дотримання працівником суду правил внутрішнього трудового розпорядку та перебувають у площині службових (трудових) відносин між роботодавцем та працівником, в яких, у даній ситуації, ОСОБА_1 не бере участі.

Відтак, апеляційний суд вважає, що дії відповідача 1 та відповідача 2 не порушують, та не мають безпосереднього випливу на суб'єктивне право ОСОБА_1

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд критично оцінює їх та зазначає, що

такі фактично не спростовують висновків суду першої інстанції, є непереконливими та по-суті містять вимоги щодо переоцінки висновків суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у справі №809/1407/17-без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді В. С. Затолочний
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 18 липня 2018 року.