Справа № 820/4167/18
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 липня 2018 р. № 820/4167/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Білової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ділбаряна А.А.,

за участю представника відповідача та третьої особи - Кусти Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 (61105, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві (вулиця Березняківська, 4А, Київ, 02000), Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057), про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулася позивач, ОСОБА_3, з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд, з урахуванням уточнень, скасувати п. 8 (п. п. 8.1.-8.3.) Наказу Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся з заявою до ГУ ДМС у Харківській області для обміну посвідки на постійне проживання, за результатами розгляду якої відповідачем повідомлено, що згідно наказу ДМС України №149 від 08.06.2017 позивачу скасовано посвідку на постійне проживання в Україні, оскільки прийнято рішення про скасування рішення ВГІРФО ГУМВС України в м. Києві про документування посвідкою на постійне проживання позивача. Позивач вважає, що спірний наказ відповідача прийнятий всупереч вимогам законодавства, через що підлягає скасуванню.

Від представника відповідача - ДМС України та третьої особи ГУ ДМС України в м. Києві - Серги Я.М. через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача та третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Також представник відповідача зазначив, що до Головного Управління ДМС України в м. Києві надійшов запит ДМС України щодо перевірки законності документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_3, який звернувся із заявою про обмін посвідки. В ході перевірки встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., звернувся 26.03.2004 року до ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1989 році з метою працевлаштування і працював на Житомирському ВАТ «Льонотекс» та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка №10/292). Керівництвом ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві 23.06.2004, на підставі заяви вказаного іноземця, було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання. Оскільки перевіркою, яка проведена ГУ ДМС України в м. Києві, було встановлено, що рішення про надання посвідки на постійне проживання прийнято ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві з порушенням вимог, встановлених в абзаці 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а саме з порушенням позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання, пунктом 8 (підпунктами 8.1-8.3) наказу ДМС України від 08.06.2017 № 149 було скасовано рішення відділу ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.06.2004 про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання в Україні серії КИ № НОМЕР_1 визнано недійсною та такою, що підлягають вилученню.

Представник позивача не погодився з обставинами викладеними у відзиві та надав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача, громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 - ОСОБА_6, в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України, та третьої особи - Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області - Кусти Н.С. - в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві - в судове засідання не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Громадянин СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., у 1991 році прибув в Україну для працевлаштування згідно з Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, що підтверджується висновком УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 26.06.2003 (а.с. 31-32).

З 09.04.1991 по липень 01.02.1993 позивач працював в Житомирському ВАТ «Льонотекс», що підтверджується довідкою №10/295 (а.с.40). Після звільнення з роботи залишився проживати на Україні.

Висновком УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 26.06.2003 громадянина СРВ ОСОБА_3 документовано посвідкою на проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві оформило і видало позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання серії КИ № 044745 (а.с.53).

Судом встановлено, що представник позивача звернувся із заявою до начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з непридатністю її для подальшого використання.

Листом від 17.05.2018 №6301.8.1-10117/6301.8.1.2-18 ГУ ДМС України в Харківській області повідомило представника позивача про те, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин СРВ ОСОБА_3, якому наказом ДМС України № 149 від 08.06.2017 скасовано посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 14).

Як вбачається з матеріалів справи, спірний наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 № 149 (а.с. 10-13) прийнято на підставі висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 10.04.2017 про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_3.(а.с. 65-67)

Вказаним висновком від 10.04.2017 про перевірку матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_3, ГУ ДМС України в м. Києві визначено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_3 було прийнято у порушення вимог законодавства.

На підставі висновку Державною міграційною службою України прийнято наказ від 08.06.2017 № 149 Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання, зокрема, пунктом 8 (підпунктами 8.1-8.3) скасовано рішення ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.06.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії КИ № НОМЕР_1 від 30.12.2003 визнано недійною та такою, що підлягає вилученню.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Видача посвідки на постійне проживання позивачу вперше здійснювалась відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєт`нам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України Про імміграцію.

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1993 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001, передбачав набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2003 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону, ГУДМСУ в м. Києві обґрунтовує прийняття протилежного рішення - про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., на підставі якого Державною міграційною службою України наказом 08.06.2017 № 149 скасовано рішення УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 10.04.2017 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н.

Видану на підставі вказаного рішення посвідку на постійне проживання серії КИ № НОМЕР_1 від 30.12.2003 визнано недійною та такою, що підлягає вилученню.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз. 4 п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про імміграцію», в редакції, чинній на момент отримання тимчасового посвідчення на постійне проживання в Україні позивача, Повноваження Кабінету Міністрів України визначає порядок формування квоти імміграції і встановлює квоту імміграції на кожний календарний рік; визначає порядок провадження за заявами про надання дозволів на імміграцію і поданнями про скасування дозволів на імміграцію та виконання прийнятих рішень затверджує зразок посвідки на постійне проживання, правила та порядок її оформлення і видачі.

Відповідач виходить із того, що граничним терміном звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання є 08 лютого 2002 року (шість місяців з дня набрання чинності Закону України «Про імміграцію»).

Згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президент України видає Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладає на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язує Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Так, Постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 була прийнята тільки 26.12.2002, тобто з прострочкою встановленого Законом України «Про імміграцію» терміну понад 1 рік 2 місяці.

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому Постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 вже після спливу 6 - місячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, тому що порядок видачі було затверджено 26.12.2002 року з причини невиконання Кабінетом Міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001р., яким встановлено 2-х місячний термін для затвердження порядку документування посвідками іноземців.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись з заявою про документування його посвідкою та отримав Висновок УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 26.06.2003 у шестимісячний строк.

Отже, посилання відповідача на те, що позивач звернувся з заявою про оформлення посвідки на постійне проживання після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначена позиція узгоджується з висновками судів, що викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22.02.2013 №К-36527/10, від 02.09.2011 №К-36529/10, від 04.10.2016 провадження № К/800/16250/16.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідок на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Суд зазначає, що надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Водночас, положеннями ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України і Головні Управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Харківській області, є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, висновок ГУ ДМСУ в м. Києві від 10.04.2017 суперечить дійсним обставинам справи, відтак, прийнятий на його підставі ДМС України спірний наказ від 08.06.2017 № 149 в частині пункту 8 (підпунктів 8.1-8.3), що стосуються ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., є таким, що підлягає скасуванню.

Також суд вважає, що відповідачем, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 820/2262/17 (провадження №К/9901/1650/18), який викладено в постанові від 18.04.2018.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень.

Будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім'ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Верховний Суд у справі № 820/2262/17 (провадження № К/9901/1650/18 звернув увагу, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 1 ст. 77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що п. 8 (п. п. 8.1.-8.3.) Наказу Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н. прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме, необґрунтовано, без наявності законодавчо визначеної підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересів позивача.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 (61105, АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві (вулиця Березняківська, 4А, Київ, 02000), Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057), про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати п. 8 (п. п. 8.1.-8.3.) Наказу Державної міграційної служби України № 149 від 08.06.2017 про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 липня 2018 року.

Суддя Білова О.В.