Справа № 397/832/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 рокуЛьвів№876/4781/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Шавеля Р.М.,

при секретарі судового засідання: Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року у справі №397/832/18 (винесене головуючим суддею Фейір О.О. проголошене у м. Берегово) за адміністративним позовом Берегівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_3 про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И В :

Берегівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області звернувся до суду з позовом до громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 про примусове видворення за межі України громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 листопада 2017 року в ході проведення цільових профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері працівниками Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області на території м. Берегово було виявлено громадянку Республіки Таджикистан ОСОБА_3, яка порушила правила перебування іноземців на території України, а саме перевищила дозволений термін перебування. У зв'язку з наведеним, останню було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а 29.11.2017 року начальником Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області прийнято рішення про примусове повернення за межі України ОСОБА_3 із забороною в'їзду в Україну строком на 3 роки та роз'яснено їй про зобов'язання покинути територію України у строк до 10.12.2017 року. Оскільки відповідач добровільно вищевказане рішення не виконала, позивач просить прийняти рішення про її примусове видворення з України.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року позов Берегівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_3 про примусове видворення задоволено. Примусово видворено з України громадянку Республіки Таджикистан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення суду попущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неповно та неправильно встановлені обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до винесення незаконного рішення. Зокрема апелянт посилається на те, що Берегівський РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області не є юридичною особою, а тому у нього відсутня адміністративна процесуальна правоздатність та дієздатність, тобто позивач не праві подавати позовні заяви. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Право позивача на звернення до суду із вказаним позовом передбачено ст. 288 КАС України.

Учасники в судове не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Відповідно до копій протоколу та відповідної постанови про адміністративне правопорушення серії ПН МЗК №030897 від 28.11.2017 року, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Рішенням головного спеціаліста Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області від 29.11.2017 року було вирішено примусово повернути за межі України громадянку Республіки Таджикистан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано її покинути територію України у строк до 10.12.2017 року, та заборонено останній в'їзд в Україну строком на 3 роки.

Відповідач ОСОБА_3 добровільно не виконала рішення органу ДМС та не покинула територію України в строк до 10 грудня 2017 року.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що громадянкою Республіки Таджикістан ОСОБА_3 порушено міграційне законодавство України, та у неї відсутні законні підстави перебування на території України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 26 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтею 13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за №806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Примусове видворення іноземця та особи без громадянств здійснюється лише на підставі постанови адміністративного суду.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 16 цього Закону реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України. Правила реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до цього Закону.

Згідно з ст. 26 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Судом встановлено, що відповідач міг у встановленому законодавством України порядку перебувати на території України в межах дозволеного терміну.

Натомість, в діях відповідача наявні ознаки незаконного ухилення від виконання рішення про примусове повернення за межі території України.

Слід зазначити, що відповідач не звертався до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак останній не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», однак відповідачем на розгляд суду не надано належних та допустимих доказів їх існування.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про примусове видворення за межі України громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не є юридичною особою та не справі подавати позовні заяви, колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 288 Кодексу адміністративного судочинства України, позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі Положення №360) встановлено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 7 Положення №360 встановлено, що Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Аналізуючи зазначені правові норми, колегія суддів дійшов висновку, що позивачем у справах про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України може бути Державна міграційна служба України безпосередньо або її територіальні органи чи підрозділи. Законодавство не містить приписів про те, що із позовом про примусове затримання чи видворення за межі України вправі звернутися лише той орган Державної міграційної служби України, який приймав щодо іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення за межі України та контролює його виконання.

Таким чином, Берегівський РВ ДМС у даній адміністративній справі є належним позивачем, наділеним повноваженнями щодо пред'явлення позовів до адміністративного суду та представництва інтересів Державної міграційної служби України у суді.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 242, 243, 268, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року у справі №397/832/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. С. Затолочний
Р. М. Шавель