Справа № 821/1269/18
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/1269/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивачка) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Ленської А.В. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо повернення позивачці виконавчого документу (виконавчого листа Каховського міськрайонного суду від 29.05.2018 року по адміністративній справі №658/3342/17) без прийняття його до виконання;

- зобов'язати головного державного виконавця Ленську А.В. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області прийняти до виконання виконавчий лист Каховського міськрайонного суду, який був неправомірно повернутий позивачці вказаним державним виконавцем, виданий за постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17, якою Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради зобов'язано здійснити перерахунок субсидії №8793 за січень 2017 року;

- зобов'язати державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 658/3342/17.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2018 р. у справі № 658/3342/17 скасовано постанову суду першої інстанції.

Визнано протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради у призначенні субсидії ОСОБА_1 з січня 2017 року, що викладена у листі від 22.08.2017 року № 01-11/05-4441.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради повторно розглянути заяву позивачки про призначення/перерахунок субсидії з січня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили.

Судом було видано виконавчий лист, яким зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок субсидії з січня 2017 року.

Позивач подала до відповідача письмову заяву про відкриття виконавчого провадження разом із оригіналом виданого судом виконавчого листа, в якій просила прийняти до виконання цей виконавчий документ і відкрити виконавче провадження.

Однак, 22 червня 2018 р. одержала повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Дії державного виконавця із повернення виконавчого листа без прийняття його до виконання обґрунтовані тим, що ОСОБА_1, на переконання державного виконавця, не виконала вимоги ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, не додала до заяви про примусове виконання рішення квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Дії головного державного виконавця із повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання, позивач вважає неправомірними з наступних підстав.

В ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» міститься вимога про необхідність додання стягувачем до заяви про примусове виконання рішення квитанції про сплату авансового внеску у зазначеному в цій нормі розмірі.

Згідно цієї норми, зокрема, від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Із змісту постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №658/3342/17 та виконавчого листа вбачається, що суд зобов'язав Управління праці та соціального захисту населення повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок субсидії з січня 2017 року .

ОСОБА_1 є стягувачем за судовим рішення про здійснення соціальних виплат непрацездатним громадянам, тому відповідно до абз.2 ч. 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» не зобов'язана сплачувати авансовий платіж і додавати таку квитанцію до заяви.

Відповідно до п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

На думку позивачки, державний виконавець повертаючи ОСОБА_1 виконавчий лист виданий судом по адміністративній справі № 658/3342/17 не врахував і неправомірно повернув цей виконавчий документ, помилково вважаючи, що вона повинна сплатити авансовий платіж і додати таку квитанцію до заяви.

Ухвалою суду від 04.07.2018 року позовна заява була залишена без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

12.07.2018 року недоліки позовної заяви були усунуті позивачем.

Ухвалою суду від 13 липня 2018 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 19 липня 2018 року.

18.07.2018 року засобами електронної пошти до суду був наданий відзив відповідача. З наданої заяви по суті справи вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області заперечує проти задоволення позовних вимог у зв'язку з тим, що, на думку представника відповідача, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області по справі №658/3342/17 від 29.11.2017 року, виконавчий лист за яким подано на виконання, передбачає вчинення дій, а саме: повторно розглянути заяву ОСОБА_1, а не обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг

Отже, відповідач, вважає, що рішення у справі №658/3342/17 не відноситься до категорії рішень, за яким стягувачі звільняються від сплати авансового внеску.

На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог.

Ухвалою суду від 19.07.2018 року первісного відповідача замінено належним - Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

В судове засідання призначене на 19.07.2018 року, ОСОБА_1 не з'явилась. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлена завчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи у роздрукованому виді відправлення, направлене 13.07.2018 року на електронну адресу позивачки, вказану нею в позовній заяві, та довідка секретаря судових засідань від 16.07.2018 року, складена на виконання вимог ч.3 ст. 129 КАС України.

Представник відповідача, 19.07.2018 року подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

Частиною 9 ст. 205 КАС України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні докази у справі, суд встановив такі обставини.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року у справі № 658/3342/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради у призначенні субсидії ОСОБА_1 з січня 2017 року, що викладена у листі від 22.08.2017 року № 01-11/05-4441.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок субсидії з січня 2017 року.

Постанова набрала законної сили 08 травня 2018 року.

29 травня 2018 року Каховським міськрайонним судом Херсонської області ОСОБА_1 видано виконавчий лист у справі № 658/3342/17.

23 червня 2018 року позивач звернулася до Херсонського відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області із заявою про відкриття виконавчого провадження.

11 червня 2018 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лепською А.В. розглянуто заяву стягувача щодо примусового виконання виконавчого листа № 658/3342/17, виданого 29 травня 2018 року, та прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Відповідно до повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, зазначено, що стягувачем не надано підтвердження сплати авансового внеску, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонській області по справі № 658/3342/17 від 29.11.2017 року не відноситься до категорії рішень, за яким стягувачі звільняються від сплати авансованого внеску.

Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 звернулася до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини за участю органу державної виконавчої служби регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зокрема, відповідно до ст.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 названого Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 ч.1 ст.26 вказаного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 2 цієї статті установлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

- стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

- обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

- відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи;

- стягнення аліментів;

- відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Згідно фактичних обставин справи, позивачем під час звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження не було додано квитанцію про сплату авансового внеску, такі дії описані позивачкою в позовній заяві та обґрунтовані тим, що, на думку ОСОБА_1, рішення, яке вона заявила до примусового виконання, є рішенням про здійснення соціальної виплати непрацездатним громадянам, а тому згідно абз.2 ч.2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» вона звільнена від обов'язку сплати авансового внеску за його виконання.

Тому, вирішальним для даної справи є встановлення права у позивачки на пільги, передбачені ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», як основної підстави для виникнення даного спору.

Так, з дослівного аналізу змісту виконавчого листа від 29.11.2017 року у справі №658/3342/17 вбачається, що Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок субсидії з січня 2017 року.

Суд наголошує, що лише ця частина постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17 була відома державному виконавцю при прийнятті ним оскарженого рішення, оскільки, згідно наявної в матеріалах справи заяви про відкриття виконавчого провадження, рішення суду виконавцю не подавалось.

Тому, відповідач міг обґрунтовано вважати наданий йому виконавчий лист таким, що видано на виконання рішення про зобов'язання вчинити певні дії - повторно розглянути заяву позивачки про призначення/перерахунок субсидії.

Тому, суд вважає необґрунтованими твердження позивачки про те, що відповідач при прийнятті рішення про повернення виконавчого документа стягувачу, мав взяти до уваги мотивувальну частину постанови у справі №658/3342/17, зокрема в частині посилання суду на Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 року №848, як на ознаку приналежності судового рішення до рішення про здійснення соціальних виплат, оскільки таке рішення державному виконавцю не надавалось.

Водночас, суд визнає, що така правова позиція відповідача є формалізованою, однак й визнаною неправомірною теж бути не може, оскільки, ч.2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» рішення судів про зобов'язання розглянути питання про призначення/перерахунок різних видів соціальної підтримки населення, дійсно, не віднесено до категорії рішень, за виконання яких не сплачується авансовий внесок, а комплексний аналіз зобов'язальної частини рішення не міг бути здійснений державним виконавцем без вивчення рішення суду, яке йому надано не було.

Отже, позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій державного виконавця суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В той же час, суд, вивчивши надану копію постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17, дійшов висновку, що предметом розгляду відповідної справи була правомірність рішення Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 субсидії. Також, під час судового розгляду судом зроблено висновок про неспроможність аргументів управління та, як наслідок, визначено право позивачки на отримання відповідної субсидії.

Проте, при виборі належного способу захисту порушеного права ОСОБА_1, з огляду на те, що відповідачем не приймалось окремого рішення про відмову у призначенні їй субсидії, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивачки є саме зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок субсидії.

Абзацом 3 п. 1 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 надано визначення поняттю «житлової субсидії». Так, згідно зазначеної норми житловою субсидією є безповоротна адресна державна соціальна допомога громадянам - мешканцям домогосподарств, що проживають в житлових приміщеннях (будинках) і не можуть самотужки платити за житлово-комунальні послуги, оплачувати витрати на управління багатоквартирним будинком.

Таким чином, житлова субсидія є різновидом державною соціальної допомоги.

Тому, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17 фактично є рішенням суду про призначення/перерахунок соціальної допомоги.

У відповідності до п. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції, Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст.13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

Що стосується обов'язковості судових рішень, суд зазначає, що ЄСПЛ було постановлене "пілотне" рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі "Войтенко проти України" (Voytenko v. Ukraine), № 18966/02).

Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними.

Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 р. №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Підсумовуючи викладене, суд наголошує на тому, що позивачка, оскаржуючи відмову Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради в рамках справи №658/3342/17 та звернувшись до державного виконавця з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення у даній справі, мала на меті досягнення однієї й тієї ж цілі - отримання передбаченої законом соціальної допомоги.

З наведеного вище поняття житлової субсидії вбачається, що її призначенням є адресна допомога держави тим своїм громадянам, які не можуть самотужки платити за житлово-комунальні послуги, оплачувати витрати на управління багатоквартирним будинком.

Тобто, адресатами відповідної допомоги є малозабезпечена категорія громадян, доходу яких не вистачає навіть для оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, утворилась ситуація, у якій ОСОБА_1 з метою реалізації свого законного права на отримання соціальної допомоги, належній їй як малозабезпеченій особі, має спочатку сплатити до державного органу - відповідача кошти у вигляді авансового внеску.

Суд вважає, що така ситуація є неприпустимою з огляду на наведену практику ЄСПЛ та фактично робить ілюзорним передбачений державою механізм судового захисту, в даному випадку - соціальних прав громадянина, оскільки прийняте судом рішення не виконується через фінансову неспроможність особи, статус якої як малозабезпеченої особи визнаний відповідним рішенням суду.

А тому, на думку суду, положення абз. 2 ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті державним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження мають розглядатись у сукупності з принципом передбаченим п.2 ч.2 ст. 2 КАС України, а саме з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Тому, з урахуванням раніше наведених висновків суду, зокрема, стосовно того, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17 фактично є рішенням суду про призначення/перерахунок соціальної допомоги ОСОБА_1, суд вказує на наявність обґрунтованих підстав віднести відповідне рішення до рішень, за виконання яких стягувачі звільнені від сплати авансового внеску.

Окремо суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що дії відповідача щодо повернення позивачці виконавчого листа по справі №658/3342/17, з огляду на наявні у нього на час вчинення дій матеріали, не містять ознак протиправності. Однак, здійснений судом аналіз поданого до виконання виконавчого листа у сукупності зі змістом постанови у справі №658/3342/17, свідчить про приналежність відповідного рішення до рішень, за виконання яких стягувачі звільнені від сплати авансового внеску.

Окремо суд зазначає, що не вважає дискреційними повноваження державного виконавця стосовно прийняття ним рішення про відкриття виконавчого провадження в силу наступного.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти рішення про відкриття виконавчого провадження, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_1 дотримано порядок звернення виконавчого документа до виконання, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині зобов'язання головного державного виконавця Ленської А.В. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області прийняти до виконання виконавчий лист Каховського міськрайонного суду, виданий за постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17, якою Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради зобов'язано здійснити перерахунок субсидії та винести постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 658/3342/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати головного державного виконавця Ленську А.В. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області прийняти до виконання виконавчий лист Каховського міськрайонного суду, виданий за постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 року у справі №658/3342/17, якою Управління праці та соціального захисту населення Каховської міської ради зобов'язано здійснити перерахунок субсидії та винести постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 658/3342/17.

В інший частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 11.5