Справа № 810/2270/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року м.Київ справа № 810/2270/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач або УСЗН Баришівської РДА), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області по ненаданню ОСОБА_1 статусу інваліда війни внаслідок особистої участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області надати статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1).

Позивач вказує, що у період з 08.07.1986 по 13.07.1986 був безпосередньо зайнятий на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Також позивач зазначає, що із 12.05.2009 йому було встановлено другу групу інвалідності довічно, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 07.04.2009 захворювання позивача пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як вказує позивач у позовній заяві, 9 листопада 2017 року він звернувся до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Проте, листом від 05.12.2017 №2816 Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області було відмовлено у наданні статусу інваліда війни, посилаючись на те, що у наданих ОСОБА_1 копіях документів відсутня інформація про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони щодо залучення підприємства, на якому працював позивач, до вказаного формування та розпорядчий документ підприємства про особисте залучення до складу такого формування.

Позивач вважає, що відмова відповідача надати статус інваліда війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є протиправною, оскільки всі необхідні документи були надані позивачем, участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони та відповідно отриману групу інвалідності підтверджується відповідними документами.

Крім цього, на думку позивача, факт залучення до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу Цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд зазначає, що у встановлений судом п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати суду відзив на позовну заяву не скористався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 відкрито спрощене провадження у справі № 810/2270/18 без проведення судового засідання.

Відповідно до частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданим Баришівським РВ ГУ МВС України в Київській області 13 вересня 1997 року (а.с.7-9).

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_3, ОСОБА_1, зокрема:

- з 03.06.1982 - позивач згідно з наказом №134-к від 02.06.1982 прийнятий на роботу до Бориспільського автооб'єднання 09033 на посаду водія 2 класу;

- на підставі наказу №3 від 05.01.1983 у зв'язку зі реорганізацією Київського облавтоуправління Бориспільського АТО-09033 перейменоване у Бориспільське АТП-31040;

- з 01.10.1984 - Бориспільське АТП-31040 було реорганізоване у Баришівське АТП-31046;

- з 01.10.1986 - Баришівське АТП-31046 перейменоване у Баришівське АТП 13247;

- на підставі протоколу №2 загальних зборів від 04.04.1997 Баришівське АТП - 13247 перетворене у Відкрите акціонерне товариство «Баришівське АТП-13247»

- з 28.08.2005 - позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.15-17).

Як вбачається із експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 09.04.2009 №327-1160, Центральна міжвідомча експертна комісія на засіданні №37 від 07.04.2009 розглянула звернення ОСОБА_1, та надану документацію на предмет встановлення причинного зв'язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та встановила основний діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з лікворно-венозною дисциркуляцією, двобічною пірамідною недостатністю, вестибуло-координатрними порушеннями. Органічний емоційно-лабільний розлад. Згідно експертного висновку захворювання позивача пов'язане з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС (а.с.18).

Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК серії КИО-1 №331208 від 13.05.2009 позивачу з 12.05.2009 встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.19).

20 травня 2009 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу безстрокове посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_4 (а.с.13).

Крім цього, як вбачається із вкладки НОМЕР_5 до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_4, яке дійсне довічно, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.13).

Судом встановлено, що позивач 09.11.2017 звернувся із заявою та відповідним пакетом документів до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області (вх. № 2607 від 09.11.2017), згідно із якою просив надати статус інваліда війни як інваліду ЧАЕС 1 категорії другої групи відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» відповідно до поданих документів (а.с.48).

Листом від 05.12.2017 №2816 Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області на звернення позивача (вх. № 2607 від 09.11.2017) щодо надання статусу «Інваліда війни» повідомило, що відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також вищевказаним листом від 05.12.2017 №2816 повідомлено, що Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області 14.11.2017 надіслало запит до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про залучення АТП №13247 до формувань Цивільної оборони. У відповіді, отриманій 05.12.2017, зазначено, що розпорядчі документи начальника ЦО Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям та установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

Так, у вказаному листі відповідач посилався на те, що безпосереднє залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони здійснюється на підставі наказів по підприємствам, установам та організаціям, які видаються на виконання вищезазначених рішень.

Відповідач зазначив у листі від 05.12.2017 №2816 про те, що надані ОСОБА_1 документи не містять інформації, яка б підтверджувала факт особистої участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, а саме, вони повинні містити дані про залучення до складу формувань Цивільної оборони з посиланням на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони. Таким чином, немає підстав для надання ОСОБА_1 статусу «Інваліда війни» (а.с.10).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та у видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абзац третій пункту 3 Положення №302).

Згідно з абзацом другим пункту 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як встановлено вище судом із наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_3, позивача з 03.06.1982 було прийнято на роботу до Бориспільського автооб'єднання 09033 на посаду водія (а.с.15-17).

У подальшому, Бориспільське автооб'єднання 09033 на підставі наказу №3 від 05.01.1983 у зв'язку зі реорганізацією Київського облавтоуправління було перейменоване у Бориспільське АТП-31040.

При цьому, Бориспільське АТП-31040 було реорганізоване у Баришівське АТП-31046, яке у подальшому було перейменоване у Баришівське АТП 13247.

На підставі протоколу №2 загальних зборів від 04.04.1997 Баришівське АТП - 13247 було перетворене у Відкрите акціонерне товариство «Баришівське АТП-13247».

Судом встановлено, що позивачу було видано пропуск №005809 на право в'їзду у закриту зону, терміном дії до 31.12.1986 (а.с.14).

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується, зокрема, відрядним посвідченням, виданого ОСОБА_1 Баришівським АТП-31046, про те, що останнього було відряджено до м. Чорнобиль терміном дії - 6 днів з 08.07. по 13.07.1986 (а.с.20).

Згідно із довідкою №49 від 28.05.2009 Відкритого акціонерного товариства «Баришівське АТП-13247», виданої ОСОБА_1 у тому, що він був безпосередньо зайнятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-878 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 06.06.1986 №665-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, з 08.07.1986 по 13.07.1986. Час вказаної роботи до 1 січня 1988 року зараховується до стажу при нарахування пенсії у трикратному, а у 1988-2003 роках у полуторному розмірі. Працював у зоні відчуження у м. Чорнобилі (а.с.26).

Також відповідно до довідки, виданої позивачу, про те, що він перебував на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 08.07.1986 по 13.07.1986 (а.с.27).

Крім цього, довідкою №48 від 28.05.2009 Відкритого акціонерного товариства «Баришівське АТП-13247», виданою ОСОБА_1, передбачено, що позивачу за роботу у населених пунктах зони відчуження м. Чорнобиль з 08.07.1986 по 13.07.1986 за місцем роботи ВАТ «Баришівське АТП-13247» на посаді водія, виплачена заробітна плата в розмірі 334 крб. 19 коп. з урахуванням коефіцієнта ІІІ, IV відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 (а.с.28). Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком зарплати водія автобуса ПАЗ за період роботи з 08.07.1986 по 13.07.1986 (а.с.28 зворотній бік).

Також судом встановлено, що позивача було відряджено до м. Чорнобиль терміном дії - 17 днів з 28.08.1986 по 13.09.1986, що підтверджується відрядним посвідченням (а.с.21).

Відповідно до довідки №49 від 28.05.2009 Відкритого акціонерного товариства «Баришівське АТП-13247», виданої ОСОБА_1 у тому, що він був безпосередньо зайнятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-878 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 06.06.1986 №665-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, з 28.08.1986 по 13.09.1986. Час вказаної роботи до 1 січня 1988 року зараховується до стажу при нарахування пенсії у трикратному, а у 1988-2003 роках у полуторному розмірі. Працював у зоні відчуження у м. Чорнобилі (а.с.22).

Крім цього, довідкою, виданою позивачу, передбачено, він перебував на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 28.08.1986 по 13.09.1986 (а.с.23).

Відповідно до довідки №48 від 28.05.2009 Відкритого акціонерного товариства «Баришівське АТП-13247», виданої ОСОБА_1, передбачено, що позивачу за роботу у населених пунктах зони відчуження м. Чорнобиль з з 28.08.1986 по 13.09.1986 за місцем роботи ВАТ «Баришівське АТП-13247» на посаді водія, виплачена заробітна плата в розмірі 555 крб. 48 коп. з урахуванням коефіцієнта ІІ, ІІІ, IV відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 (а.с.24). Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком зарплати водія автобуса ПАЗ за період роботи з 28.08.1986 по 13.09.1986 (а.с.24 зворотній бік).

Суд враховує, що позивач набув статус інваліда внаслідок наявності у нього захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 20.05.2009, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою НОМЕР_5 від 20.05.2009 до посвідчення серії НОМЕР_4, яка дійсна довічно (а.с.13).

Крім цього, суд звертає увагу, відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-1 №331208 від 13.05.2009 позивачу з 12.05.2009 встановлено довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.19).

Також, суд звертає увагу, що як вбачається із експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 09.04.2009 №327-1160, Центральна міжвідомча експертна комісія на засіданні №37 від 07.04.2009 розглянула звернення ОСОБА_1, та надану документацію на предмет встановлення причинного зв'язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та встановила основний діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з лікворно-венозною дисциркуляцією, двобічною пірамідною недостатністю, вестибуло-координатрними порушеннями. Органічний емоційно-лабільний розлад. Згідно експертного висновку захворювання позивача пов'язане з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС (а.с.18).

У силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що відповідь Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, яку відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовим актом, а носить інформаційно-роз'яснювальний характер і не утворює підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою й такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб'єктом владних повноважень суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог у частині зобов'язання Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області надати ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає наступне.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України)

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань Цивільної оборони, досить жорстко обмежені у законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни.

Суд звертає увагу, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати позивачу посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу інваліда війни у зв'язку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Більш того, саме завдяки правовій позиції, обраній відповідачем, позивач був позбавлений можливості на належний розгляд документів про присвоєння статусу інваліда війни та отримання пільг та компенсацій, передбачених для осіб цієї категорії.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, у тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

При цьому суд бере до уваги, що позивач є інвалідом другої групи та відповідно є особою, яка першочергово та невідкладно потребує судового захисту, який має бути ефективним та результативним, відтак суд зазначає, що позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пунктів 9 та 10 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов'язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб'єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об'єктивних обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни, яка викладена у листі від 05.12.2017 №2816.

3.Зобов'язати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати йому посвідчення інваліда війни.

4.Встановити для Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області строк для надання суду звіту про виконання судового рішення - 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного тексту рішення 13.07.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.