Справа № 757/61341/17-а
Суддя: Москаленко К. О.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року cуддя Печерського районного суду Москаленко К.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Києві адміністративну справу № 757/61341/17-а за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

17.10.2017 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить наступне.

- Визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

- Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та її виплату з 13.04.2017, виходячи із розрахунку 80% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

- Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що у березні 2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». До заяви були додані всі необхідні документи для призначення пенсії за вислугою років. Разом з тим, листом відповідача від №13.04.2017 №22822/03 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, у зв'язку з тим, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Посилаючись на наявність у неї достатнього стажу роботи за вислугу років, позивач вважає рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.257, ч.3 ст.260, ч.5 ст.262 КАС України суддя розглядає справу в порядку спрощеного провадження одноособово без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача направив до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, згідно відзиву на позов, представник відповідача зазначив, що позивач не має стажу роботи за вислугу років 23 роки, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Крім того, зазначає, що безпідставним є посилання позивача на положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, оскільки на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугою років вказана норма втратила чинність. За вказаних обставин, вважала відсутніми підстави для призначення пенсії позивачу.

Позивач направила до суду заперечення на відзив, посилаючись на те, що відзив на позов є безпідставним та необґрунтованим.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суддя приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач у березні 2017 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Листом відповідача від 13.04.2017 №22822/03 відмовлено позивачу у призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що призначення пенсії не передбачено п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VII.

Як вбачається з наданої позивачем копії трудової книжки НОМЕР_1, позивач у період з 05.07.1989 по сьогоднішній день працює в органах прокуратури, і на час звернення до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років має безперервний стаж роботи в органах прокуратури України 27 років 8 місяців 9 днів, у тому числі вислуга років 10 років 1 місяць 18 днів.

Пенсійне забезпечення прокурорів та слідчих прокуратури, до яких законодавцем віднесено позивача, встановлено приписами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991.

Частиною 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Редакція Закону № 1789-ХІІ була чинною на момент проходження служби в органах прокуратури України (05.11.1991).

Відповідно до частини 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно цією статтею зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Згідно вказаної копії трудової книжки, позивач працювала в органах прокуратури, у тому числі на посадах старшого інспектора Генеральної прокуратури України та спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Отже, до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» зараховується, зокрема, період роботи на посадах старшого інспектора Генеральної прокуратури України та спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Разом із тим, до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» не було зараховано період роботи на посадах старшого інспектора Генеральної прокуратури України та спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України з 05.07. 1989 по 26.02.2007.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-Х11 введено в дію постановою Верховної Ради України від 16.12.1993 №3724.

Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Наказом Головного управління державної служби від 01.09.99 №65 затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, який регламентує кваліфікаційні вимоги щодо певних категорій і посад державних службовців.

Пункт 2.6 вказаного Довідника передбачає, що державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі "Державне управління" або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Як зазначає у своєму позові позивач і вказана обставина не заперечується відповідачем, у період з 1997 року і по 2003 рік позивач проходила навчання в Українській державній юридичній академії.

Відповідно до довідника типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, затвердженого наказом Нацдержслужби України №11 від 13.09.2011 до посад спеціаліста 2 категорії та спеціаліста встановлено кваліфікаційну вимогу щодо наявності вищої освіти відповідного професійного спрямування.

Відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, завтердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 ( надалі - Порядок) та Додатку до нього визначені посади і органи, час в яких зараховується до стажу державної служби, у тому числі на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, до яких, зокрема, віднесено роботу на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури.

Посади, які займала позивач у період з 10.08.1992 по 05.08.2002, на час розгляду даної справи, відносяться до посад державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу».

Однак, станом на момент зайняття цих посад у вказаний період законодавством, в редакції Закону, що діяв у зазначений період не було передбачено вимог про наявність вищої юридичної освіти до вказаних посад.

З огляду на викладене, положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої до 20-ти річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим Законом, застосуванню не підлягають.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11.10.2005 № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 у справі №21-445а13 та від 10.12.2013 у справі №21-348а13.

Таким чином, позивач набула право виходу на пенсію після набуття нею стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає їй право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, з 20 до 23 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

При цьому, суд вважає твердження відповідача, про відсутність правових підстав для призначення пенсії позивача, з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», необґрунтованими, оскільки відповідачем застосовані нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності. Але таке застосування норм права суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Відтак, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання призначити пенсію за вислугу років та зарахування до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Призначення пенсії позивачу відповідач зобов'язаний здійснити на підставі поданих позивачем документів відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001), з розрахунку 80% середнього заробітку.

Разом із тим, вимоги про скасування рішення суб'єкта владних повноважень задоволенню не підлягають, оскільки фактично відповідачем не приймалось рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності щодо відмови позивачу у призначенні пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ ( в редакції від 26.07.2001) в розмірі 80 відсотків від розміру місячної заробітної плати, а тому приходжу до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Крім того, з метою захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, керуючись положеннями ч.2 ст.9 КАС України, вважаю за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

У зв'язку з частковим задоволенням позову, відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 280 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8,17,19,22, 58,64 Конституції України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ(в редакції від 26.07.2001), ст. 2, 7, 9, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257-262, ст.ст. 293, 295, п.15.5 Перехідних положень КАС України, суддя,-

ВИРШІИВ:

Позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні їй пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугою років стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та її виплату з 13.04.2017, виходячи із розрахунку 80% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Повне рішення суду буде складено 10.05.2018.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Печерського

районного суду м. Києва К.О. Москаленко