Справа № 804/1033/17
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2018 року Справа № 804/1033/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняБузякова М.Р.
представника позивача представника відповідача Савош Б.В. Синявського І.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясокомбінат Дніпро" до Державної податкової інспекції у Чечелівському районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
09.02.2017 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду вищевказаний адміністративний позов залишено без руху.
22.02.2017 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду на 04.04.2017 року о 09:00год. В подальшому розгляд справи неодноразово відкладалось за клопотанням позивача.
Представник позивача у судовому засіданні, яке призначене на 22.03.2018р., підтримав пред'явлений адміністративний позов, посилаючись на обставини викладені у ньому.
Відповідач пред'явлений адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що контролюючий орган при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Представник відповідача заперечував щодо задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи викладені у запереченнях.
Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що є відповідні докази в матеріалах справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, з таких підстав.
За результатами означеної перевірки складено акт перевірки №681/04-66-14-01/34314582 від 01.06.2016р., яким зокрема встановлено порушення підпункту 134.1.1 пункту 134 статті 134, пунктів 135.1, 135.2 статті 135, підпункту 139.1.11 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України:
- занижено доходи за 2015 рік всього у сумі 7330497,43 грн., за рахунок не включення до їх складу сум безповоротної фінансової допомоги (грошових коштів за господарськими операціями з покупцями, по яких відсутній об'єкт оподаткування (не направлені на реальне настання правових наслідків);
- завищено валові витрати за 2014 рік на загальну суму 481841,30 грн., за рахунок віднесення до їх складу витрат на сплату нарахувань за рішенням суду від 23 вересня 2014 року і грошових зобов'язань та штрафних санкцій по акту перевірки від 06 жовтня 2014 року.
Зазначене призвело до заниження податку на прибуток за 2015 рік на загальну суму 1406221,00 грн.
Крім того, в порушення пункту 185.1 статті 185, пункту 189.1 статті 189, пунктів 198.1, 198.5 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, підприємством:
Позивач, вважаючи вищевказані податкові повідомлення-рішення протиправними, та зважаючи на те що в адміністративному порядку скарги позивача щодо скасування спірних рішень залишенні без задоволення, звернувся з означеним позовом до суду.
Вирішуючи позов по суті, суд зважає на таке.
За приписами п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх подальшого використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6 цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, а також пов'язана із господарською діяльністю платника податків.
При цьому п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 01 січня 2015 року, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 01 січня 2015 року, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.2 статті 138.2 Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 1 січня 2015 року, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
За умовою пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Підпунктом 139.1.11 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу встановлено, що не включаються до складу витрат суми штрафів та/або неустойки чи пені за рішенням сторін договор або за рішенням відповідних державних органів, суду, які підлягають сплаті платником податку.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в редакції, що діяла з 01 січня 2015 року, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказ Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153 (далі П(С)БО №15), дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Пунктом 7 П(С)БО №15 встановлено, що визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.
До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов'язані з операційною діяльністю підприємства.
Згідно з підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу, безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів та інше.
За умовою пункту 10 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року (включно) та з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року (включно) встановлено ставку податку на прибуток у розмірі 18%.
Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до п.200.1-п.200.3 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Згідно п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а)бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б)залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.
Як слідує з матеріалів справи, ТОВ «М'ясокомбінат Дніпро» згідно з наданими документами, реалізовувало м'ясо та субпродукти І і II категорії фізичним особам у 2014 році на суму 7337374,85 грн. з ПДВ, 2015 році - на суму 24545634,98 грн. з ПДВ, січні-лютому 2016 року - на суму 1217090,43 грн. з ПДВ.
По взаємовідносинам з деякими фізичними особами станом на 31 грудня 2014 року по рахунку 361 обліковується поточна дебіторська заборгованість у загальній сумі 7330497,43 грн., яка погашалась у наступних податкових періодах, а саме 2015 році.
Так, в ході перевірки позивача встановлено, що у первинних документах (видаткові, податкові накладні, банківські виписки, рахунки), які надані до перевірки, відсутня будь-яка ідентифікація фізичних осіб, а саме паспортні дані, ідентифікаційні дані, адреса проживання; на підприємстві відсутні договори постачання з фізичними особами, товарно-супроводжувальні документи, ще підтверджують факт транспортування при реалізації фізичним особам. З урахуванням вищевикладеного, відсутність ідентифікації фізичних осіб не дає можливості підтвердити, ще сплату за м'ясо та субпродукти здійснювали ті ж самі особи, яким було відвантажено продукцію.
При цьому, ідентифікувати, чи зареєстровані покупці товару фізичні особи як підприємці немає можливості, у зв'язку з відсутністю паспортних та ідентифікаційних даних.
Реалізація товару особі, яка не є суб'єктом підприємництва, на стандартних умовах продажу вважається роздрібною торгівлею незалежно від кількості проданого товару і його призначення, оскільки продаж здійснено на умовах публічного договору. Але якщо з такою особою укладено договір купівлі-продажу, у тому числі з відстроченням платежу, такий продаж розглядається як оптовий. Таким чином, дані операції по продажу м'яса та субпродуктів мають ознаки оптової торгівлі, та передбачають укладання договору. Оптова торгівля здійснюється, як правило, за договором поставки. Разом з тим на підприємстві відсутні договори з фізичними особами, що унеможливлює ідентифікувати фізичних осіб, визначити умови поставки (транспортування), оплати, приймання товару.
Позивачем до суду не було надано копій договорів щодо продажу продукції фізичним особам.
З огляду на означене, суд дійшов до висновку, що через відсутність на підприємстві договорів з фізичними особами, позивач здійснює діяльність з порушенням вимог Цивільного кодексу України, фактично приховує обсяги реалізації продукції та унеможливлює ідентифікацію кінцевого споживача.
При цьому, товарні залишки даного м'яса та субпродуктів на підприємстві відсутні, підприємством відображено собівартість реалізованого товару у складі витрат, а суму реалізації у складі доходу. Внаслідок вище перерахованого вважається, що реалізація товару відбулась. Оскільки неможливо визначити фактичних покупців товару та суму, за яку даний товар було реалізовано, сума витрат визначається у розмірі собівартості реалізованого товару, доход у розмірі відображеного доходу згідно даних бухгалтерського обліку.
З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами відповідача, що отримані на розрахунковий рахунок у сумі 7330497,43 грн. грошові кошти від невстановлених фізичних осіб для товариства вважаються безповоротною фінансовою допомогою з відповідним відображенням їх у податковому обліку (збільшення доходу на загальну суму отриманих коштів (з урахуванням ПДВ).
Відповідно до п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Пунктом 137.10 статті 137 Податкового кодексу України передбачено, що суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом.
Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що безповоротна фінансова допомога - це:
- сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;
- сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;
- сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;
- основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних);
- сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.
Крім того, в ході проведення перевірки встановлено, що по деяким позиціям обліку по рахунках 20.1 «Сировина та матеріали» та 25 «Напівфабрикати» відсутній обіг по залишках ТМЦ протягом перевіряємого періоду.
Так, підприємством надано відомості станом на 17 травня 2016 року по рахункам 20.1 «Сировина та матеріали» та 25 «Напівфабрикати», згідно з якими відповідні позиції ТМЦ наявні та незмінні. На вимогу ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська та на підставі наказу по підприємству №1 від 18 травня 2016 року була проведена інвентаризація відповідних товарних залишків.
В ході проведення інвентаризації, комісією було виявлено відсутність ТМЦ на суму 271576,21 грн. (без ПДВ), про що складено акт.
Згідно з поясненнями посадових осіб, відсутні товарно-матеріальні цінності були списані у вересні 2015 року (акт списання №754262), у зв'язку з непридатністю їх до використання, але підсумки інвентаризації не відображено у регістрах бухгалтерського обліку.
Так, відповідно до даних журналу-ордеру і відомості по бухгалтерському рахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками» та первинних документів до нього (видаткові накладні) за лютий-березень 2014 року, ТОВ «М'ясокомбінат Дніпро» по бухгалтерському рахунку №701 «Дохід від реалізації готової продукції» відображено дохід від реалізації готової продукції власного виробництва, у загальній сумі 1397533,0 грн. (лютий 2014 року - 499772,06грн., березень 2014 року - 897760,65грн.). Обсяг собівартості реалізації товарів (робіт, послуг) відповідно до рахунку 901 «Собівартість реалізованої продукції» за лютий-березень 2014 року становить 1581717,0 грн. (лютий 2014 року - 643415,99 грн., березень 2014 - 938300,52 грн.).
Таким чином, ТОВ «М'ясокомбінат Дніпро» протягом лютого-березня 2014 року при обсягах доходу від реалізації товарів (робіт, послуг) у сумі 1397533,0 грн. мало собівартість таких товарів (робіт, послуг) у обсязі 1581717,00грн., що на 184184,00грн. більше, ніж отриманий дохід.
Представником позивача у судовому засіданні не надано обґрунтованих пояснень та доказів щодо причини реалізації товариством продукції за ціною нижче собівартості.
Таким чином суд погоджується з висновками відповідача, викладеними в акті перевірки №681/04-66-14-01/34314582 від 01.06.2016р., щодо порушень позивачем податкового законодавства, а останнім не надано належних доказів щодо спростування означеного.
Так, ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані рішення винесені відповідачем в порядку і у спосіб, що визначені чинним законодавством та в межах наданих йому повноважень.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 244, 245, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 27 березня 2018 року.

Суддя О.В. Єфанова