Справа № 826/24554/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Добрянська Я.І. (головуючий суддя),
Федорчук А.Б., Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року, яка прийнята о 17 год 36 хв у м. Києві (повний текст складений 13.11.2017), у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення (наказ) Державної міграційної служби України № 29-15 від 30.09.2015;

- задовольнити скаргу на повідомлення №126 від 12.06.2015 Головного управління міграційної служби України в м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30 вересня 2015 року (№ 29-15) про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що докази винуватості у вчиненні позивачем кримінального правопорушення, що розслідується правоохоронними органами Республіки Білорусь відсутні. Позивач стверджує, що в період 2014-2015 років брав участь у подіях Революції Гідності, що правоохоронними органами Республіки Білорусь може бути кваліфіковано як злочин. Стверджує, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у розгляді справи адвоката та перекладача.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач наголошує на її необґрунтованості та законності рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що мотиви, з яких позивач не бажає повертатися до Республіки Білорусь, пов`язані із вчиненням ним злочину, який не має відношення до переслідувань з мотивів політичних, національних чи релігійних поглядів.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

У період з 19.12.2017 по 03.07.2018 розгляд справи неодноразово переносився за клопотанням позивача у зв`язку із неявкою (непризначенням, відмовою від адвоката) у судове засідання його адвоката, а також перекладача, без залучення яких позивач вважав неможливою свою участь у судовому засіданні як громадянина Республіки Білорусь.

Поряд із цим, у судове засідання 17.07.2018 позивач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоч про розгляд справи був повідомлений належним чином під розписку згідно частини третьої статті 224 КАС.

Оскільки явка позивача у судове засідання не є обов`язковою, то колегія суддів у судовому засіданні 17.07.2018 дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та/або його представника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 народився в Білорусії, в м. Гомель, за національністю - білорус, за віросповіданням християнин. Республіку Білорусь залишив 01.10.2007, виїхавши легально поїздом Мінськ Київ з м. Гомель.

На території України позивач перебував нелегально з початку 2008 року. 19.03.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою позивач знаходився у Київському СІЗО №13.

За результатами розгляду заяви 12.06.2015 управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві №383 від 12.06.2015 відмовлено в оформленні документів гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві №126 від 12.06.2015 ОСОБА_1 було проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивачем 08.07.2015 подано скаргу до Державної міграційної служби України на повідомлення №126 від 12.06.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій він просив скасувати повідомлення №126 та наказ №383 від 12.06.2015, та повторно розглянути заяву про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України та матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту від 24.09.2015.

Державною Міграційною службою України 30.09.2015 прийнято рішення №29-15 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), відсутні.

Позивач, вважаючи вказане рішення протиправним, звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не бажає повертатись до Республіки Білорусь через побоювання відповідальності за вчинені ним дії, які визнані Кримінальним кодексом Республіки Білорусь як протиправні, суспільно небезпечні та такі, що тягнуть за собою кримінальну відповідальність. Зазначені причини не є такими, що відносяться до ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом № 3671-VI.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув на територію України 01.10.2007.

У 2008 році позивачу правоохоронними органами Республіки Білорусь пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь (шахрайство, здійснене у великих розмірах).

У період з 01.10.2007 по 19.03.2015 із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Державної міграційної служби України позивач не звертався.

На момент звернення із відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби, ОСОБА_1 перебував у СІЗО №13 м. Києва у зв`язку із розшуком на території країни громадянської належності та на підставі запиту Генеральної Прокуратури Республіки Білорусь від 08.01.2015 щодо екстрадиції ОСОБА_1 .

Позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби, позов та апеляційну скаргу, стверджує, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних мотивів, так як проти нього сфальсифіковано кримінальну справу, як засіб впливу на його батька - ОСОБА_2 , який обіймав посаду заступника директора ПО «Белорусьнефть». Позивач стверджує, що у разі його повернення на територію країни походження, йому загрожують катування, фізична розправа, кримінальне переслідування за фактом участі у Революції Гідності 2013-2014 років.

Колегія суддів критично оцінює зазначені доводи позивача та підтримує позицію відповідача та суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

В першу чергу слід відмітити, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань у зв`язку із професійною діяльністю батька позивача.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними.

У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Як зазначалося, правоохоронними органами Республіки Білорусь позивачу пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених частиною третьою статті 209 Кримінального Кодексу Республіки Білорусь (шахрайство, здійснене в особливо великих розмірах). Такий склад злочину передбачено також і нормами законодавства України (частина третя статті 190 Кримінального кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Республіці Білорусь з політичних, національних чи релігійних мотивів.

Окрім того, як віно встановлено судом першої інстанції, Генеральна Прокуратура Республіки Білорусь у своєму запиті №25/1094-2014 від 08.01.2015 засвідчила про відсутність намірів переслідування позивача за політичними поглядами, національною чи релігійною належністю та запевнила у тому, що ОСОБА_1 не буде піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню, позивачу буде забезпечено право на справедливий судовий розгляд. Також зазначено, що за злочин, інкримінований ОСОБА_1 не передбачено покарання у вигляді смертної кари.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивач перебував на території України з жовтня 2007 року, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся лише 19.03.2015, зазначені вимоги частини першої статті 5 Закону № 3671-VI ним було порушено.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на те, що в разі повернення в країну походження йому будуть загрожувати тортури через участь у Революції Гідності в 2013-2014 рока, оскільки із заявою про отримання міжнародного захисту у зв`язку з даними обставинами ОСОБА_1 не звертався. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням Республіці Білорусь кримінального провадження, у якому позивачу інкримінують вчинення ним шахрайських дій із заволодіння коштами у великих розмірах.

Додатково суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що явка з повинною, яку позивач просив витребувати у своєму клопотанні (т. 2 а.с. 151), не має відношення до обставин, що підлягають встановленню у даній справі. Окрім того, про будь-яку явку з повинною Генеральна прокуратура Республіки Білорусь у своєму листі від 28.08.2015 № 1600-414-2015 не згадує.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Щодо посилань на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про залучення адвоката та перекладача.

Слід зазначити, що вказаного клопотання позивачем до суду першої інстанції не заявлялося.

Провадження у даній справі здійснювалося у суді першої інстанції з 05.11.2015 по 21.06.2016 та з 24.03.2017 по 07.11.2017. Тобто у позивача було більш ніж достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання суду першої інстанції 04.02.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку із неявкою у судове засідання його захисника, судове засідання 24.03.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку із розглядом іншої справи в іншому суді, судове засідання 21.04.2016 відкладено за клопотанням позивача у зв`язку з неможливістю повідомити свою позицію відносно об`єднання справ, судове засідання 21.06.2016 відкладено за клопотання позивача у зв`язку із знаходженням, за його твердженням, в органах прокуратури, судове засідання 06.07.2017 відкладено у зв`язку із неповідомленням позивача, за його твердженням, про розгляд справи, судове засідання 19.09.2017 відкладено за клопотанням відповідача у зв`язку із відсутністю у нього адвоката.

Згідно договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 25.09.2017 інтереси позивача представляв адвокат Трилевич О.А. Проте, від послуг зазначеного адвоката позивач відмовився у зв`язку із чим просив відкласти розгляд справи, призначеної на 07.11.2017.

Беручи до уваги викладені обставини, враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи за клопотаннями позивача, що призвело до затримки строку розгляду справи, та те, що позивачу було надано адвоката, від послуг якого він, однак, відмовився, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що судом першої інстанції не було порушено право позивача на користування послугами адвоката. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач володіє російською мовою, при спілкуванні із судом першої інстанції та іншими учасниками справи не виникало перешкод, тому підстави вважати, що суд першої інстанції порушив право позивача на користування послугами перекладача (відмови у чому судом першої інстанції не було здійснено) відсутні.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 23.07.2018.