Справа № 804/5809/16
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2018 року Справа № 804/5809/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняБузякова М.Р.
представника позивача представника відповідача ОСОБА_2. Атрошенко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування: вимоги від 03.08.2016 р. та рішення від 03.08.2016 р.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського адміністративного суду з адміністративним позовом до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатами документальної планової виїзної перевірки останнього щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р., дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильності його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати за період з 01.01.2011р. по 31.12.2015р. було складено акт №1448/13-03/НОМЕР_1 від 21.07.2016р., яким встановлено порушення вимог чинного законодавства. Разом з тим, відповідач не мав правових підстав для проведення вищевказаної перевірки, оскільки раніше вже була проведена перевірка за вищевказаний період. Крім того, позивач є учасником антитерористичної операції, а отже відповідно до приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» останній звільнений від виконання обов'язків п.2 ст.6 вищевказаного закону. Таким чином, спірні рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу вказану справу передано на розгляд судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Туровій О.М.
Розпорядженням в.о. керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.05.2017р. призначено повторний автоматизований розподіл справи №804/5809/16 у зв'язку із закінченням повноважень судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турової О.М.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2017р. справу №804/5809/16 розподілено судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Єфановій О.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2017р. суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду Єфановою О.В.
Позивач у судовому засіданні підтримав пред'явлений адміністративний позов, посилаючись на обставини викладені у ньому. Також позивач зазначав, що відповідачем невірно визначено відсоток штрафних санкцій у спірних рішеннях.
Відповідач адміністративний позов не визнав та подав на нього заперечення, в яких просив відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування поданих заперечень зазначалося, що перевірка позивача призначена та проведена з дотриманням вимог чинного законодавства, а спірні рішення, які винесені за результатами цієї перевірки прийняті у межах повноважень та у спосіб передбаченому нормами чинного законодавства.
Представник відповідача заперечував щодо задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи викладені у запереченнях.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі наказу про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к. НОМЕР_1) від 25.02.2016р. за № 5010/6/13-03 виданого Лівобережною об'єднаною ДПІ м. Дніпропетровська Головного Управління ДФС у Дніпропетровській області було проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2.013 р. по 31.12.2015 р. дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильності його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати за період з 01.01.2011 по 31.12. 2015р.
Наказом № 634 від 04.07.2016 р. термін проведення перевірки продовжено на 5 днів.
За результатами перевірки було складено акт №1448/13-03/НОМЕР_1 від 21.07.2016р. про результати проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к. НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р. дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильності його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати за період з 01.01.2011р. по 31.12.2015р.
Позивач, вважаючи рішення відповідачами протиправними, звернувся з означеним позовом до суду.
Так, відносини, що виникають між контролюючими органами та платниками єдиного внеску, регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (надалі - Закон №2464) та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року №449 (далі - Інструкція №449).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, в тому числі, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абз.1 та 2 ч.8 ст.9 Закону №2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Згідно з абз.5 ч.8 ст.9 Закону №2464 періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Згідно п.п 2 п.1 ст.7 розділу III «Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску. Розмір єдиного внеску» Закону України №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Пунктом 3 ст. 7 цього ж розділу визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
Відповідно до підпункту 4 п. 1 ст.1 «Визначення термінів» розділу І «максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок».
Максимальний розмір доходу, з якого сплачується єдиний соціальний внесок у 2011 році визначено у розмірі 196469 грн, у 2012 році - 224009 грн, у 2013 році - 235195 грн, у 2014 році - 248472 гри., у 2015 році - 259352 грн.
Відповідно до п. 4 частини першої ст. 4 Закону України № 2464 платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - ЄВ) є фізичні особи - підприємці, в тому числі ФОП платники єдиною податку.
Платники ЄВ, зазначені у п. 4 частини 1 ст. 4 Закону України № 2464, зокрема, ФОП, крім ФОП платників єдиного податку, зобов'язані сплачувати ЄВ, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (абзац третій частини восьмої ст. 9 Закону № 2464).
Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску, звітності, що подається платниками до органів Пенсійного фонду, в органи доходів і зборів, актів звірок з податковими органами про нараховані суми доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, результатів перевірок господарської діяльності, що призвела до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Отже, перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 %, встановлено його заниження на 167220,39 грн. у результаті порушень, викладених у п.п.2.1.2 акту №1448/13-03/НОМЕР_1 від 21.07.2016р., в акті документальної планової перевірки №11/17-2/254150195 від 04.07.2013р., в акті документальної планової перевірки №1061/17-2/НОМЕР_1 від 16.03.2012р.
Щодо посилань позивача про порушення при призначені планової перевірки за вже перевіряємий період, суд зазначає наступне.
Згідно Закону України від 4 липня 2013 року № 404-VII „Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи" та Закону України від 4 липня 2013 року № 406-VII „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи" передано функції з адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом України Міністерству доходів та зборів України. Вказані закони набрали чинності 11.08.2013 року.
Статтею 2 Закону України № 2464 визначена сфера правового регулювання, а саме:
1.дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
2. виключно цим законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Таким чином, з 11.08.2013 року податкові органи набули повноважень щодо перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску.
Згідно п.78.2 ст.78 Податково кодексу України контролюючим органам забороняється проводити документальні позапланові перевірки, які передбачені підпунктами 78.1.1, 78.1.4, 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, у разі, якщо питання, що є предметом такої перевірки, були охоплені під час попередніх перевірок платника податків.
Суд зазначає, що податковим органом не допускалась перевірка двічі одного й того самого питання за один і той же самий період.
Так, попередні перевірки стосувались:
довідка №1061/17-3/НОМЕР_1 від 16.08.2012р. «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009р. по 31.12.2011р.;
акт №11/17-2/НОМЕР_1 від 04.07.2013р. «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р.;
акт №1448/13-03/НОМЕР_1 від 21.07.2016 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р., дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильності його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати за період з 01.01.2011р. по 31.12.2015р.
Отже, попередніми перевірками відбувалась перевірка питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, в той час перевірка згідно акту №1448/13-03/НОМЕР_1 від 21.07.2016р. стосувалась питань щодо дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильності його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати.
Фінансові санкції розраховуються на підставі ч. 11 ст.25 Закону України №2464.
Таким чином, контролюючим органом не перевищено максимальний відсоток штрафних санкцій - 50%, а отже доводи позивача щодо неправомірного визначення розміру штрафних санкцій є безпідставними.
Щодо доводів позивача про те, що останній звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування через перебування в антитерористичний операції, суд зазначає наступне.
Так, під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк к військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті б Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.
Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв'язку з виконанням обов'язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).
Якщо платник єдиного внеску має найманих працівників і на строк своєї військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, уповноважує іншу особу на виплату найманим працівникам заробітної плати та/або інших доходів, його зобов'язання, визначені підпунктами 1 (крім сплати єдиного внеску), 2, 3, 4, 5, б, 10, 12 частини другої статті 6 цього Закону, здійснює така уповноважена особа.
З наданої до суду довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, слідує що позивач дійсно в проміжках часу з серпня 2014 року по липень 2017 року брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях.
Водночас, судом встановлено, що позивач є роботодавцям та має найманих працівників, а отже приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» щодо звільнення останнього від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не поширюються на позивача.
Крім того, позивач не надав доказів того, що ним подавалась заява про звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті б Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані рішення винесені відповідачем в порядку і у спосіб, що визначені чинним законодавством та в межах наданих йому повноважень.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 244, 245, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 27 березня 2018 року.

Суддя О.В. Єфанова