Справа № 819/608/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2018-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/4293/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 року (головуючий суддя Мірінович У.А.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Тернопіль у справі №819/608/18 за позовом ОСОБА_1 до Кременецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30.03.2018 року звернувся в суд з позовом до Кременецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільській області в якому просить зобов'язати відповідача провести нарахування на його користь підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком на підставі положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в сумі 12754,56 грн. і продовжити нарахування надалі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення слід відмінити та задовольнити позовні вимоги повністю, посилається на те, що судом першої інстанції не враховано норм Конституції України, також соціально-економічного становища України в порівнянні із Ірландією та Ісландією.

Відповідачем не подано до суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером, за віком, інвалідом 2 групи, загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1.

З довідки Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області від 12.03.2018 року № 619 встановлено, що позивач перебуває на обліку в Кременецькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду в Тернопільській області та йому призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також позивачу виплачується надбавка до пенсії як особі, яка має статус дитини війни.

Постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 06.07.2011 року, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Кременецькому районі Тернопільської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» починаючи з 01 грудня 2010 року. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Кременецькому районі Тернопільської області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком на підставі положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» починаючи з 01 грудня 2010 року, з урахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та раніше виплачених сум.

Листом №22/К-11 від №13.11.2017 року Кременецьке об'єднане управління Пенсійного фонду Тернопільської області повідомило позивача про те, що він отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Після проведених перерахунків з 01.05.2017 року розмір пенсії ОСОБА_1 становить 1522,80 грн., з них: розмір пенсії за віком обчислений при коефіцієнті стажу з урахуванням кратності 1,35 - 0,47363 (загальний страховий стаж - 35 років 1 місяць 15 днів) та індивідуальному коефіцієнті заробітної плати - 1,00862 (за період з 01.01.1979 по 31.12.1983 року) - 572,26 грн., доплата до прожиткового мінімуму (1312 грн.) - 739,74 грн., доплата за понаднормовий стаж за 10 років - 57,23 грн., підвищення дітям війни - 66,43 грн., підвищення встановлене відповідно до Постанови КМУ від 23 квітня 2012 року № 327 «Про підвищення рівня соціального захисту населення» - 87,14 грн. З 01.10.2017 р. розмір пенсії позивача перераховано згідно з законом №2148 та становив 1651,64 грн. З них: розмір пенсії за віком обчислений при коефіцієнті стажу з 0,35083 (загальний страховий стаж - 35 років 1 місяць 15 днів) та індивідуальному коефіцієнті заробітної плати - 1,00862 (за період з 01.01.1979 по 31.12.1983 року) - 1332,05 грн., доплата до прожиткового мінімуму (1452 грн.) - 119,95 грн., доплата за понаднормовий стаж за 10 років - 133,21 грн., підвищення дітям війни - 66,43 грн.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-IV від 18.11.2004 року дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість неї, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком. Відповідно до редакції статті до 01 січня 2015 року - дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Пунктом 34 Розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а саме: у частині першій статті 6 цього Закону слова «у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни» замінено словами «у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, з 01 січня 2015 року дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,80 грн.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24 квітня 2014 року), дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Редакція вказаної статті є чинною та неконституційною не визнавалась.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» також не було встановлено змін щодо застосування положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції статті 6 Закону визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, позивач має статус дитини війни, що не заперечується відповідачем.

З листа Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 13.11.2017 року №22/К-11 слідує, що підвищення до пенсії позивачу проводиться у розмірі 66,43 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» та виплачується разом з основним розміром пенсії, а тому на даний час нараховувати підвищення до пенсії немає підстав.

Відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діє з урахуванням вимог законодавства, та не може застосовувати не існуючої норми. Питання щодо розміру доплат є переважним правом держави. Законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни. Відповідач не є особою, яка сама встановлює та визначає правове регулювання цих питань, Пенсійний фонд України є суб'єктом владних повноважень, який є виконавцем в межах цих відносин.

Відповідач при виплаті позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни діяв на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача. Пенсійний фонд не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення статті 6 Закону, в редакції на час прийняття, оскільки дана норма в редакції на час прийняття втратила чинність, а норми цієї статті на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 117 Конституції України постанови Кабінету Міністрів України є обов'язковими до виконання.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно із частиною 1 статті 150 Конституції України, до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність), зокрема, законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Кабінету Міністрів України.

В рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року Європейський суду з прав людини зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Така ж правова позиція викладена Європейським судом з прав людини в рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в яких суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 до Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області про зобов'язання провести нарахування підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком на підставі положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в сумі 12754,56 грн. і продовжити нарахування надалі до задоволення не підлягає, оскільки відсутні законодавчі підстави призначення підвищення до пенсії на підставі статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та відповідно виплати вказаної ним суми. Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 року у справі №819/608/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар