Справа № 758/2330/14-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Супрун Г.Б.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Справа № 758/2330/14-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Новицької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_3

до Пенсійного фонду України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив:

1) визнати протиправними дії відповідача;

2) відкрити кримінальне провадження за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ст.ст. 366, 367, 382 КК України;

3) зобов'язати Державу - оператора ядерної установки, гаранта прав відшкодувати ядерну шкоду, заподіяну позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві в повному обсязі з 01.10.1996 р. та довічно;

4) визначити основний розмір пенсії з фактичного страхового середньомісячного заробітку, офіційно встановленого УРСР-СРСР, у розмірі 3652 крб. 1986 року, що прирівнювалися до 5189 дол. США у % від ступеню втрати працездатності 85, 90 % з 01.10.1996 р., з урахуванням виплачених сум, та довічно;

5) зобов'язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати додаткову пенсію за ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком на день виплати з 01.01.2000 р. та довічно, з урахуванням виплачених сум;

6) зобов'язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з лютого 2011 року та довічно;

7) зобов'язати відповідача здійснити повний перерахунок всіх видів пенсії з дня її призначення до дня виплати згідно з вимогами закону та в повному обсязі і виплатити борг, що виник з непризначеної, не нарахованої та невиплаченої пенсії з вини відповідача з 1991 року по день виплати, та здійснити індексацію такого боргу;

8) нарахувати на всю суму боргу 3% річних, що входять до грошового зобов'язання;

9) зобов'язати відповідача нарахувати на всю суму боргу пеню в розмірі 120% від облікової ставки НБУ;

10) у рішенні суду чітко визначити основний розмір пенсії у відповідності до 2.22 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 р. для відшкодування шкоди, тобто з 5189 доларів США або 4200 доларів США середньомісячного заробітку довічно;

11) стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200 мінімальних заробітних плат, згідно із законом на день виплати;

12) стягнути з відповідача майнову шкоду за 10 років судової тяганини у розмірі 20 000,00 грн.;

13) зобов'язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати гарантовану, довічну державну страхову пенсію в повному обсязі довічно у відсотковому співвідношенні від втрати працездатності з фактичного страхового довічного середньомісячного заробітку, що дорівнював: або 3000 крб. СРСР, які мали вартість у 1986 році 4200 доларів США, або у розмірі 16860 крб. СРСР х 1,05 грн. = 17703,00 грн. при грошовій реформі з урахуванням індексу інфляції, з 1991 року та довічно;

14) зобов'язати відповідача надати офіційну довідку про нормативно-правові акти, згідно яких підвищено рівень пенсії;

15) рішення суду звернути до негайного виконання та поставити на контроль.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року в задоволенні адміністративного позов було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції знищено принцип верховенства права та законності, не виконано завдань суду, зраджено присягу, порушено право позивача на розгляд справи у розумні строки та ефективних судовий захист, а також, що держава повинна забезпечити фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду, що відповідачем порушено його права та гарантії, визначені законодавством.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що судом не застосовано правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, та визнано права позивача на належний соціальний захист і пенсійне забезпечення, за захистом якого він звернувся до суду.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи, без їх оцінки, з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати як таке, що містить склад злочину, а його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Також, у своїй апеляції ОСОБА_3 просить визнати, що правосуддя в Україні відсутнє, що права людини та їх гарантії знищуються, визнати судову тяганину та невиконання рішень суду злочином, визнати застосування коефіцієнтів за періоди з 1991 року по 01.08.1996 р. та після 01.10.1996 р. по 01.01.2012 р. шахрайством і злочином, присудити матеріальну та моральну шкоду за судову тяганину в розмірі 2000 євро та виплатити в строк 1 місяць, а в разі невиплати нараховувати щоденно 120% пені та 3% річних на всю суму боргу з дня наступного невиконання рішення, визнати невиконання відповідачем рішень КС України щодо соціальних законів, їх звуження і знищення з 1995 року по сьогодні, визнати невиконання відповідачем з 20.10.2009 р. по сьогодні рішень загальних судів злочином відповідно до ст. 382 КК України, а також викладає окремо вимоги, аналогічні, заявленим у його позові (з відповідними уточненнями).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та, зокрема зазначає, що здійснення призначення, перерахунку та виплати пенсії належить до виключних повноважень територіальних управлінь ПФУ, безпосередньо ПФУ такими повноваженнями не наділений, а організовує, координує та контролює їх роботу, що відповідачем не приймалося жодних рішень відносно позивача.

Крім того, у своєму відзиві відповідач також наголошує на тому, що судом не здійснювалося затягування розгляду справи та порушувалося право позивача на ефективний судовий розгляд, а приймалися та розглядалися всі його заяви, клопотання та уточнення і ставилося питання про заміну відповідача.

Позивачем подані заперечення на відзив, в яких він вимагає визнати за принципом верховенства права і законності державну, страхову, гарантовану довічну компенсацію за ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю - пенсію з фактичних відшкодувань з фактичного середньомісячного заробітку у відсотковому співвідношенні від ступеню втрати працездатності, що є обов'язком держави.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Так, вважаючи, що відповідач як центральний орган виконавчої влади неналежним чином виконує покладені на нього повноваження, порушує законодавство, не забезпечує виплату позивачу пенсії у належному розмірі, порушує його права на отримання відшкодування ядерної шкоди, заподіяної здоров'ю та на отримання гарантованої державою пенсії із фактичного щомісячного заробітку, який не може перевищувати 3000 крб. та дорівнює 4200 доларів США, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони не ґрунтуються на нормах законодавства та є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ), Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 р. № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі - Постанова № 745), постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.2011 р. № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 1210), Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 р. № 280 ( далі - Положення № 280 ), Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 р. № 28-2 (далі - Положення № 28-2).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з п.п. 1, 2, 3 Положення № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами країни, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

У п. 1 Положення № 28-2 передбачено, що Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до пп. 7 п. 4 Положення № 28-2 Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Законом України від 14.06.2011 р. № 3491-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який набрав чинності з 19.06.2011 р., Прикінцеві положення Закону № 796-ХІІ було доповнено пунктом 4, згідно з яким у 2011 році норми і положення ст.ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання зазначеного Закону 06.07.2011 р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 745, яка чинна з 23.07.2011 р. та відповідно до якої визначено розміри всіх виплат, передбачених Законом № 796-ХІІ.

Законами України від 22.12.2011 р. № 4282-УІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та від 06.12.2012 р. № 5515-УІ «Про Державний бюджет України на 2013 рік» було передбачено, що у 2012-2013 рр. норми і положення ст.ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012-2013 рр.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1210, яка діє з 01.01.2012 р. по теперішній час, затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (зміни до цього Порядку внесені згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 р. № 112).

Законом України від 16.01.2014 № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» було передбачено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри виплат, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, виходячи з наявних ресурсів державного бюджету.

Крім цього, Законом України від 31.07.2014 р. № 1622-VІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», що набрав чинності 03.08.2014 р., встановлено, що норми і положення ст.ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Згідно з п. 3 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями КМУ встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 р. № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що призначення, проведення перерахунку та виплати пенсій безпосередньо ПФУ не здійснюється, а належить до компетенції територіальних органів ПФУ, в яких особа перебуває на обліку.

При цьому, системний аналіз наведених нормативних приписів надає підстави стверджувати, що питання визначення розміру державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, врегульовано Законом № 796-ХІІ, законами про Державний бюджет України на відповідний рік та про внесення змін до законів України про Державний бюджет України, а конкретні розміри виплат визначені постановами КМУ № 745 (яка була чинною до 01.01.2012 р.) та № 1210 (чинна з 01.01.2012 р.).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та правомірність рішення суду першої інстанції, колегія суддів встановила, що позивач є інвалідом 1-ї групи, набув інвалідність у зв'язку з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році та має статус ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії.

З 04.03.1991 р. позивачу було призначено пенсію.

Позивач перебував на пенсійному обліку УПФУ в Подільському районі м. Києва, правонаступником якого є ГУ ПФУ в м. Києві, та отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону № 796-ХІІ.

У період роботи в зоні ЧАЕС позивачу було виплачено фактичну заробітну плату, з якої визначається пенсія, у розмірі 143,78 крб.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2009 р. № 22-а-31234/08 було зобов'язано УПФУ в Подільському районі м. Києва провести перерахунок та доплату до пенсії позивача відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону № 796-ХІІ, починаючи з 09.07.2007 р.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25.04.2012 р. № 2-а-4150/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013 р., зобов'язано УПФУ в Подільському районі м. Києва перерахувати та виплатити позивачу основну (державну) пенсію з розрахунку не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком, у відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону № 796 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 20.10.2009 р. по 24.05.2010 р. включно з урахуванням здійснених за цей період таких виплат.

На виконання зазначених судових рішень районним управлінням позивачу здійснено відповідний перерахунок пенсії, у визначеному судами порядку, з урахуванням даних виплат. Сума доплати за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2009 р. склала 39865,75 грн. та була виплачена позивачу.

З січня 2010 року по жовтень 2011 року пенсія позивачу продовжувала виплачуватись у розмірах, визначених згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2009 р. № 22-а-31234/08.

З 01.11.2011 р. виплата позивачу основної (державної) пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, здійснюється у розмірах, перерахованих в зв'язку зі змінами в законодавстві.

На теперішній час виплата пенсії позивача здійснюється за Законом № 796-ХІІ, однак у розмірі, встановленому Постановою КМУ № 1210.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого входить безпосередньо здійснення нарахування та виплати пенсії позивача, є ГУ ПФУ в м. Києві, а не ПФУ.

Тож, у даній справі позовні вимоги заявлені позивачем до неналежного відповідача. Водночас, у відповідності до ч. 7 ст. 48 КАС України, заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто апеляційний суд на стадії апеляційного перегляду справи таких повноважень не має.

Крім того, судова колегія відзначає, що в ході розгляду справи судом першої інстанції розглядалося питання щодо заміни відповідача, але позивач та його представник проти цього заперечували, що у відповідності до ч. 3 ст. 48 КАС України виключає правові підстави для застосування такого процесуального інституту.

Водночас, це не позбавляє позивача права звернутися до суду з новим позовом до належного відповідача.

Також, перевіряючи доводи апелянта, колегія суддів звертає увагу й на те, що виплата йому пенсії у порядку та розмірах, встановлених відповідних КМУ, зокрема Постановою № 1210, відповідає вимогам законодавства, чинного на теперішній час.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі № 193/877/16-а, висновки якого, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для інших судів.

При цьому, в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Крім того, перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, судова колегія також зазначає, що твердження апелянта про те, що його пенсія, враховуючи заробіток 1986 року, складала 3652 рублів СРСР та за офіційним курсом Держбанка СРСР становила 5189 доларів США. Після розпаду СРСР, проголошення незалежності України, Держава продовжує виступати гарантом прав і свобод громадян, а тому пенсія в розмірі 5189 доларів США - це страхова довічна гарантована ціна компенсації за ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю і її скасувати чи перерахувати ніхто не вправі, а тому, на його думку, розмір пенсії підлягає індексації в еквіваленті за курсом НБУ до гривні станом на 01.01.2006 р. та складає 449832,67 грн., є необґрунтованими з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, законодавством не передбачено встановлення пенсії в доларах США та індексація в еквіваленті за курсом НБУ до національної валюти, як на тому наполягає апелянт.

Крім того, як вбачається з матеріалів пенсійної справи позивача, перерахунок його пенсії здійснювався, зокрема, у відповідності з довідками про фактичний розмір заробітної плати, отриманої за час роботи з ліквідації наслідків на ЧАЕС.

Водночас, у даному випадку в суду відсутні правові підстави вважати, що безпосередньо відповідачем - ПФУ було вчинено протиправні дії та/або бездіяльність чи прийнято рішення, яке порушує права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Таким чином, колегія суддів не знаходить правових підстав вважати, що відповідач як центральний орган виконавчої влади неналежним чином виконує покладені на нього повноваження, порушує законодавство, не забезпечує виплату позивачу пенсії у належному розмірі, порушує його права на отримання відшкодування ядерної шкоди, заподіяної здоров'ю та на отримання гарантованої державою пенсії із фактичного щомісячного заробітку, який не може перевищувати 3000 крб. та дорівнює 4200 доларів США.

Тож, такі позовні вимоги та решта вимог, що є похідними від них, задоволенню не підлягають, а тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції знищено принцип верховенства права та законності, не виконано завдань суду, зраджено присягу, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції порушено його право на розгляд справи у розумні строки та ефективних судовий захист, не надають правових підстав, прямо передбачених ст. 317 КАС України для скасування оскаржуваного рішення суду. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції позивачем неодноразово подавалися певні заяви та клопотання, що зумовлювало необхідність відкладення судового розгляду або оголошення перерви.

Посилання апелянта на те, що держава повинна забезпечити фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду, що відповідачем порушено його права та гарантії, визначені законодавством, є необґрунтованими з підстав, наведених вище.

Доводи апелянта про те, що судом не застосовано правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, та не визнано права позивача на належний соціальний захист і пенсійне забезпечення, за захистом якого він звернувся до суду, є надуманими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було розглянуто заявлені позивачем вимоги та надано їм відповідних правовий аналіз на підстав нормативних актів.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів зазначає, що у своїй апеляційній скарзі, апелянт, крім іншого, просить суд апеляційної інстанції визнати, що правосуддя в Україні відсутнє, що права людини та їх гарантії знищуються, визнати судову тяганину та невиконання рішень суду злочином, визнати застосування коефіцієнтів за періоди з 1991 року по 01.08.1996 р. та після 01.10.1996 р. по 01.01.2012 р. шахрайством і злочином, присудити матеріальну та моральну шкоду за судову тяганину в розмірі 2000 євро та виплатити в строк 1 місяць, а в разі невиплати нараховувати щоденно 120% пені та 3% річних на всю суму боргу з дня наступного невиконання рішення, визнати невиконання відповідачем рішень КС України щодо соціальних законів, їх звуження і знищення з 1995 року по сьогодні, визнати невиконання відповідачем з 20.10.2009 р. по сьогодні рішень загальних судів злочином відповідно до ст. 382 КК України, а також викладає окремо вимоги, аналогічні, заявленим у його позові (з відповідними уточненнями).

Однак, у відповідності до ст.ст. 308, 315 КАС України та з урахуванням вище встановлених обставин даної справи, правові підстави для задоволення таких апеляційних вимог відсутні та апеляційний суд такими повноваженнями не наділений.

У контексті перевірки оскаржуваного рішення суду та, зокрема щодо дотримання норм процесуального законодавства в частині строку звернення позивача до суду з позовом у цій справі, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.06.2018 р. по справі № 646/6250/17, та зазначає, що право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати не обмежується будь-яким строком.

При цьому, у рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013, зазначено, що адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Подільського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Подільського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 19 липня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: