Справа № 159/4546/17
Суддя: Панасюк С. Л.
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 159/4546/17
Провадження № 2-а/159/10/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

з участю секретаря Клевецької О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Гупіка М.І., Вельми Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби в справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и в :

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що він є батьком 11-річної дитини ОСОБА_5 Матір дитини, - його дружина ОСОБА_6, - 06 вересня 2017 року впала в кому і була госпіталізована. Дитину без його згоди помістили у Комунальну установу «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Відповідач не завадив такому поміщенню, не захистив його права як батька дитини та права самої дитини. Позивач просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та стягнути з відповідача в його користь 64000 грн. моральної шкоди.

Відповідач вимоги позивача заперечив, зазначив, що дитина була поміщена у Комунальну установу «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» на її особисте прохання, оскільки у її сім'ї склалася нетерпима ситуація: мати перебуває в реанімації, а батько становить для неї небезпеку. Дитина досягла відповідного віку, щоб висловити таке прохання і ситуація в сім'ї дійсно складна. Прохання дитини мало бути задоволене і воно було задоволене законно.

В позові слід відмовити.

Позивач не вказує у заяві та у своїх доводах обставину, яка є важливою у цій правовій ситуації, а саме те, що його підозрюють, а тепер вже і обвинувачують, у заподіянні матері дитини тяжких тілесних ушкоджень, наслідком яких стала її смерть. Дитина є учасником кримінального провадження, спочатку як свідок, а тепер як потерпіла.

Тобто, обвинувачення вважає, що матір дитини впала в кому і потрапила до лікарні не через природні причини, а внаслідок насильства зі сторони позивача, який є батьком дитини.

Свідок ОСОБА_7, яку позивач обвинувачує у фактичному викраденні дитини з корисливих мотивів, пояснила, що дитина звернулась до неї за захистом у зв'язку з згаданими подіями і вона цьому захисту сприяла, оскільки знала матір дитини. Мети заволодіння майном позивача з використанням дитини не мала.

Існування у ОСОБА_7, так само як і у інших осіб, мети заволодіння майном позивача не доведене.

До того ж, заволодіти майном позивача виключно з використанням його дитини, без дій останнього, юридично неможливо. Так чи інакше, рішення щодо свого майна має прийняти позивач. Те, що позивач, за його твердженням, під впливом наполягань та погроз зі сторони вказаних осіб, видав довіреність на розпорядження своїм майном, свідчить про необачність і нерозсудливість його вчинку, в будь-якому випадку рішення він прийняв сам. І якщо він далі проявлятиме таку легковажність, то він свого майна позбудеться, незалежно від ситуації з його дитиною.

Тому твердження позивача про викрадення його дитини з наміром заволодіти його майном бездоказове і не відповідає обставинам справи.

Дитина звернулась до відповідача з письмовою заявою про те, що в її сім'ї склалася важка ситуація, мама перебуває в реанімації, тато (позивач) вживає спиртні напої, ніде не працює, часто бив маму, вона боїться залишатися з татом в будинку і просить помістити її в центр реабілітації. Вказана обставина не спростована.

Відповідач надав копію відповідної заяви дитини. Копія належним чином завірена, твердження позивача, що заява написана не дитиною або ж під впливом сторонніх осіб, не доведене.

Дитина має достатній вік і достатнє розуміння ситуації, в якій вона опинилася, для того, щоб сприймати її заяву як виважену. Заперечення позивача з цього приводу суд відхиляє.

До того ж, вказані вище обставини (обґрунтована підозра, що матір дитини впала в кому і потрапила до лікарні не через природні причини, а внаслідок насильства зі сторони позивача, який є батьком дитини, те, що дитина, як мінімум, є свідком у кримінальному провадженні і на неї може чинитися тиск зі сторони позивача) не залишали для відповідача сумнівів у виваженості заяви дитини і необхідності негайно на неї реагувати.

Більше того, відсутність реагування відповідача на таку заяву, відмова у проханні дитини здійснити її захист, за названих обставин, якраз і було б протиправною бездіяльністю зі сторони відповідача. Тобто протиправна бездіяльність полягає не в тому, в чому її бачить позивач.

Твердження позивача, що відповідач вступив у змову з сторонніми особами, з тим щоб забрати дитину від батька, примусив дитину написати заяву, нічим не доведене. За згаданих вище обставин розумних сумнівів у виваженості заяви дитини бути не може.

До того ж, дитина до цього часу перебуває у центрі реабілітації, відвідує самостійно, без супроводу, школу, має усі можливості повернутися додому, однак, цього не робить. Вказане підтверджує, що заява дитини відповідає її волі і не зроблена під примусом.

Зазначені обставини усувають необхідність допиту дитини в судовому засіданні як свідка в присутності батька дитини та інших осіб, які були учасниками протистояння з приводу поміщення дитини у Комунальну установу «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» з викликами працівників поліції, з надмірно гарячим відстоюванням своєї позиції без огляду на присутність дитини.

Враховуючи, що «градус» протистояння між сторонами в суді залишався високим, що підтверджується записом засідання, суд, дбаючи про психіку дитини, з метою запобігти її додатковому травмуванню, визнав недоцільним допит дитини в суді як свідка. Потреби в такому допиті немає, позиція дитини щодо суті справа зрозуміла, дитина бажання бути допитаною в суді не виявила, інтереси дитини переважають інтереси учасників розгляду, які, попри загрозу завдання шкоди психіці дитині, просили її допитати без очевидної необхідності.

Твердження, що дитина не бажає повернутись додому, спілкуватись з батьком під впливом відповідача, який перебуває у змові з третіми особами, знову ж таки, нічим не доведене. Дитина не перебуває постійно під наглядом, може вільно пересуватись і нічого не шкодить батьку спілкуватись з дитиною, а якщо дитина цього не хоче, спробувати у законний спосіб змінити її позицію.

Спробувати у законний спосіб змінити її позицію дитини - завдання, в першу чергу, батька дитини, а не відповідача. Батько дитини має наполегливо шукати дорогу до серця і розуму дитини, робити все, щоб залишитися для дитини авторитетом, і можливості для цього у позивача є.

Те, що відповідач допоміг дитині влаштуватись у центр реабілітації, зокрема, що його працівник підвезла дитину до центру, є обов'язком відповідача, в тому числі моральним, а не виявом порушення прав позивача.

Те, що дитина відвідала своє помешкання і користувалась при цьому допомогою інших осіб, є її правом. Вік дитини дозволяє приймати такі рішення. Вплив на такі рішення дитини для протиправних цілей має бути доведений, чого немає. Як вже зазначалося, заволодіти майном позивача без його рішення, виключно з використанням дитини, неможливо.

Згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Цими нормами закріплений пріоритет забезпечення інтересів дитини перед будь-чиїми інтересами, в тому числі і інтересами її батьків, пов'язаними з вихованням дитини. Поміщення дитини на її прохання у центр реабілітації, сприяння такому поміщенню, переведення до іншого навчального закладу, допомога сторонніх дитині у відповідь на її звернення про захист (залишення на ночівлю, надання дитині транспортних послуг), за обставин, що склалися, відповідало інтересам дитини і ці інтереси мали враховуватись в першу чергу.

Позивач, як батько, мав би ці інтереси і обставини зрозуміти, незалежно від того, чи винен він у вчиненні насильства над матір'ю дитини, яке призвело до її загибелі, чи ні, і зосередити свої зусилля не на розкручуванні протистояння і взаємних обвинуваченнях, яке додатково травмує і так потерпілу дитину, а на відновленні взаєморозуміння з дитиною, яке найкраще виходить без надмірного втручання сторонніх. А якщо ці сторонні чинять, з точки зору позивача, негативний вплив на дитину, то потрібно зосередитись на тому, щоб ці впливи знівелювати. Це, знову ж таки, можливе лише при терплячому і доброму спілкуванні з дитиною і спробі її зрозуміти.

Можливості у позивача для зазначених дій є. Дитина не перебуває цілодобово під наглядом сторонніх, відвідує школу, де можна зустрічатись і поступово виправляти ситуацію, з тим щоб позиція дитини на відчуження з батьком змінилася і дитина повернулася додому.

Показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не суперечать викладеним вище висновкам суду, а підтверджують лише існування конфлікту між сторонами, далекого від інтересів дитини, а також такого, що завдає дитині додаткової моральної травми. Ці свідки могли б сприяти батькові у налагодженні відносин з дитиною, поставити у центр цього сприяння дитину, що було би краще, ніж пошук винних у ситуації, що склалася, що лише підживлює конфлікт.

Показання свідка ОСОБА_11 не підтверджують правоту позивача і не містять обставин, які вказували б на порушення інтересів дитини. Поїздка дитини автомобілем свідка ОСОБА_7 додому, з тим щоб забрати звідти речі, таким порушенням не є. Дитина вільно відвідує школу, до ОСОБА_7 дитина зверталась і раніше, загрози для дитини ця поїздка не становила. Дитина достатньо доросла, щоб приймати такі рішення, і їхала до себе додому. Документами, які, за твердженням позивача, зникли після приїзду дитини, мають займатися відповідні органи, до дій чи бездіяльності відповідача ця обставина відношення не має.

Поміщення дитини в центр реабілітації відбувалося з врахуванням викладених вище обставин в сім'ї, що склалися, та прохання дитини, а не в порядку відібрання дитини. Тому, посилання позивача на порушення цього порядку суд відхиляє. Відповідач, діяв щодо дитини та її батька відповідно до вимог зазначеної вище ст.3 Конвенції про права дитини і цієї правової підстави було достатньо для таких дій. Тобто обґрунтовано в першу чергу брав інтереси дитини і лише потім інтереси її батька. Тому, твердження позивача по відсутність правової підстави для дій відповідача суд відхиляє.

Рішення ЄСПЛ «Савіни проти України» ґрунтується на інших, ніж у цій справі обставинах, а тому не може бути застосоване. Як вже зазначалося, поміщення дитини в центр реабілітації відбувалося з врахуванням викладених вище обставин в сім'ї, що склалися, та прохання дитини, а не в порядку відібрання дитини. Прохання дитини було обґрунтоване, оскільки її матір потрапила у важкому стані в лікарню за обставин, які давали підставу підозрювати, а потім і обвинувачувати, батька дитини у вчиненні насильства щодо матері.

Звернення батька до відповідача щодо того, щоб забрати дитину, не має найголовнішого і визначального у цій ситуації чинника - згоди самої дитини повернутися до батька. Для того, щоб ця згода з'явилася, позивачу необхідно налагодити відносини з дитиною і такі можливості у нього є.

Таким чином, дії відповідача щодо дитини позивача були правомірними, права позивача відповідач не порушив. Відсутні також ознаки бездіяльності у поведінці відповідача. Слід також відмовити у відшкодуванні позивачу моральної шкоди, оскільки відсутня протиправна поведінка відповідача - одна із підстав для відшкодування шкоди.

Згідно ч.1 ст.133 КАС суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Позивач у позовній заяві просив звільнити його від оплати судових витрат, зваживши на те, що він позбавлений засобів існування. Таке прохання слід задовольнити, оскільки на момент звернення до суду з позовом і зараз до позивача застосовані запобіжні заходи у кримінальному провадженні щодо нього, що істотно обмежує його можливості для здобуття засобів для існування (позивач не може вільно залишити країну для заробітку за кордоном, населений пункт, у якому проживає, пошук роботи для нього утруднений через необхідність участі у кримінальному провадженні). Тому, сплата для нього судових витрат за таких обставин буде надмірним тягарем, що також може позначитися на матеріальному забезпеченні дитини, оскільки позивач продовжує нести обов'язок по її утриманню.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 9, 77, 242, 243, 245, 246, 250, 255, п.п.10, 12 Перехідних положень КАС України, на підставі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, суд,

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Служби в справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання бездіяльності протиправною відмовити.

Звільнити ОСОБА_1 від оплати судових витрат повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

ГОЛОВУЮЧИЙ ПАНАСЮК С.Л.