Справа № 818/85/18
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 818/85/18

Харківський апеляційний адміністративний суд
у складі колегії:
головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Бартош Н.С. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 р., суддя І інстанції С.В. Воловик по справі № 818/85/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України , ІНФОРМАЦІЯ_1

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (надалі по тексту відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 5 протоколу №114 від 27.10.2017 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разу загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року, у зв`язку з встановленням йому другої групи інвалідності в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року, та надіслати вказане рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату такої допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Сумський обласний військовий комісаріат повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - Міністерству оборони України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 року зазначений позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей".

Скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 5 протоколу №114 від 27.10.2017 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - Міністерству оборони України.

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути висновок та документи, подані ІНФОРМАЦІЯ_4 та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до норм чинного законодавства.

Відповідач-1, Міністерство оборони України, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач-1 зазначає, що на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності, чинним законодавством України не передбачено виплати одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям строкової військової служби у разі встановлення їм інвалідності після спливу трьохмісячного строку після звільнення зі служби, а тому судом першої інстанції було неповно досліджено обставини справи та застосовано не ті норми матеріального права, які підлягають застосуванню, через що рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідач-2, Сумський обласний військовий комісаріат також, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач-2 зазначає, що право у позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло з 17.04.2000 року під час встановлення первинно третьої групи інвалідності, а тому її призначення і виплата повинні здійснюватися за нормами, чинними на дату встановлення інвалідності. Також зазначає, що ним як органом владних повноважень були вчинені всі передбачені законом дії, які відносяться до його компетенції відповідно до Порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року. На підставі наведеного, вказує на відсутність підстав для покладення обов`язку на ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів Міністерству оборони України, оскільки будь-яких звернень позивача про повторне направлення заяви та пакету документів до розпорядника бюджетних коштів не надходили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Міністерства оборони України не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у Збройних Силах СРСР з 06.05.1981 року по 05.05.1983 року та приймав участь у бойових діях в Республіці Афганістан з 15.11.1981 року по 05.05.1983 року у складі військової частини пп 60528 (а.с.10-11).

З 27.11.1982 року по 28.12.1982 року перебував на лікуванні у військовій частині № НОМЕР_1 з діагнозом: сліпі осколкові поранення носа та правого колінного суглобу, ЗЧМТ, забій головного мозку легкого ступеню, посттравматичний артрит правого колінного суглобу (а.с.12).

20.09.1999 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання. 17.04.2000 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. 03.07.2017 року під час повторного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з тих же підстав.

ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей".

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.10.2017 року №114 позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що згідно з ч.6 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" у редакції, яка діяла на час первинного встановлення інвалідності, а також пп. 4 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, одноразова грошова допомога призначається військовослужбовцям строкової служби у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Крім цього, зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін, що згідно з ч. 4 ст. 16-3 вказаного Закону та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, не дає підстав для здійснення доплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності (а.с.9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності права у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на час спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час спірних відносин) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції на час встановлення позивачу другої групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Отже, право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ними під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ними обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, незалежно від часу настання інвалідності, а тому право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Верховний Суд України неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону №2011-ХІІ, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року №21-446а14, від 21 квітня 2015 року №21-135а15, від 10 березня 2015 року №21-563а14, від 22 березня 2018 року №288/349/17 висловивши правовий висновок, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Тобто, застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в тому числі й частини шостої, пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, в тому числі й строкової, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача-1 про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги через встановлення інвалідності після спливу трьохмісячного строку.

Разом з тим, порядок, у якому необхідно реалізовувати право на отримання допомоги залежить від часу встановлення інвалідності.

17.04.2000 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. 03.07.2017 року під час повторного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з тих же підстав.

Про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивач звернувся лише після встановлення йому другої групи інвалідності.

На день встановлення позивачу ІІ групи інвалідності діяли норми ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Так, пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, моментом виникнення права на отримання та виплату одноразової грошової допомоги є дата первинного встановлення інвалідності певної групи.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 26 червня 2018 року по справі № 750/5074/17.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є виплата одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи, яка встановлена позивачу з 03.07.2017 року.

Враховуючи, що позивачу вперше встановлено інвалідність ІІ групи саме 03.07.2017 року, то право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення другої групи інвалідності позивач набув на дату встановлення інвалідності з 03.07.2017 року.

Таким чином, враховуючи, що на час первинного встановленння позивачу інвалідності ІІ групи, право позивача на отримання оспорюваної грошової допомоги встановлено п. 6 ч. 2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність відмови відповідача у призначенні одноразової допомоги.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачів щодо неможливості застосування Порядку № 975 при вирішенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Порядку № 975 встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007р. №1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно абз. 3 п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

З аналізу вищевказаних норм випливає, що пунктом 2 Порядку № 975 врегульовується питання виплати допомоги особам, які до набрання чинності цим Порядком мають право на отримання одноразової грошової допомоги. При цьому, право на отримання цієї допомоги визначається датою зазначеною у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Вказаний Порядок № 975 набув чинності з 24 січня 2014 року.

Враховуючи, що на час первинного встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи у 2000 році діючим на той час законодавством не було передбачено право позивача на отримання одноразової допомоги, то у позивача не виникло право на таку допомогу, а тому приписи пункту 2 вказаного Порядку на позивача не розповсюджуються.

Крім того, колегія суддів зазначає, що приписами Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядком № 975 не передбачено обмеження щодо права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності через відсутність такого права на момент встановлення первинно нижчої групи інвалідності.

Щодо доводів відповідача-1 про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги через встановлення вищої групи інвалідності понад дворічний термін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 4 ст. 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані норми регулюють лише врахування попередньо проведених виплат у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності, а не встановлюють право на виплату лише у разі визначення вищої групи інвалідності протягом двох років.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає безпідставною правову позицію відповідача-1, що спірна виплата є фактично перерахунком раніше отриманої одноразової грошової допомоги по 3 групі інвалідності та відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги через встановлення вищої групи інвалідності понад дворічний термін.

Виходячи з системного аналізу положень статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності та Порядку №975, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 1, 2 чи 3 групи інвалідності є самостійним, оскільки визнає різний розмір для кожної групи інвалідності та не ставиться у залежність від черговості їх призначення. Проте, при обрахунку її кінцевого розміру, законодавцем встановлено застереження, що в разі отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з призначенням нижчої групи інвалідності, розмір за вищою групою інвалідності визначається з врахуванням раніше отриманих виплат.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що на час виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності були чинними ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядок №975, тому у спірних правовідносинах належить застосовувати їх приписи в редакції на час встановлення позивачу другої групи інвалідності.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі № 822/6118/15, від 13.03.2018 року по справі №806/1276/16, від 15.03.2018 року № 816/4195/15.

З огляду на зазначене, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.

Доводи відповідача-1 про неподання позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що єдиним нормативним актом, який визначає перелік документів, що додаються до заяви про причини та обставини поранення є Порядок № 975.

Абзацом 6 п. 11 Порядку № 975 серед іншого, визначено, що до заяви про призначення одноразової грошової допомоги додається документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

При цьому, Порядок № 975 не визначає, який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол військово-лікарської комісії, довідка МСЕК, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги.

Так, в матеріалах справи міститься довідка, відповідно до якої позивач з 27.11.1982 року по 28.12.1982 року перебував на лікуванні у військовій частині № НОМЕР_1 з діагнозом: сліпі осколкові поранення носа та правого колінного суглобу, ЗЧМТ, забій головного мозку легкого ступеню, посттравматичний артрит правого колінного суглобу (а.с.12). Згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 6660802 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с.12 зворот).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що довідка про перебування позивача на лікуванні у військовій частині № НОМЕР_1 та довідка МСЕК серії 12 ААА №6660802 про встановлення позивачу ІІ групу інвалідності і є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Вказана позиція узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.05.2018 року по справі №729/426/17.

Враховуючи ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів зазначає, що фактичною підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги Міністерство оборони України зазначило те, що ОСОБА_1 інвалідність встановлено понад 3-х місячний строк після звільнення та зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін, а не ненаданням позивачем вказаної довідки про причини та обставини поранення.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача-1, що зобов`язання судом Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача з огляду на наступне.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Відповідно до п. 13 Порядку № 975 - керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Зазначеною нормою однозначно врегульовано повноваження відповідач-1 розглянути заяву разом з доданими документами та в місячний строк прийняти рішення про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

Таким чином, п. 13 Порядку № 975 не встановлює повноважень відповідача-1 на власний розсуд обирати вид одного з можливих рішень, він зобов`язаний прийняти однозначне рішення про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги при наявності підстав, передбачених законом, не обираючи варіанти з видів таких рішень на власний розсуд.

Отже, в даних правовідносинах відсутня дискреція щодо повноважень Міністерства оборони України, його обов`язок однозначно визначений п. 13 Порядку № 975.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що під час судового розгляду встановлено факт протиправної поведінки відповідача-1, колегія суддів вважає, що зобов`язання його прийняти рішення конкретного змісту не є втручанням в його дискреційні повноваження, та саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №816/591/15-а.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо Міністерства оборони України. Таким чином, апеляційна скарга Міністерства оборони України задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача-2 про помилковість задоволення судом першої інстанції позовних вимог в частині покладення обов`язку на ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів Міністерству оборони України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частині 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що позивач в позовній заяві не вказує, які саме протиправні дії або бездіяльність було допущено Сумським обласним військовим комісаріатом, а просить задовольнити позовні вимоги до нього з метою своєчасного розгляду заяви позивача.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не обґрунтував протиправність вчинення Сумським обласним військовим комісаріатом дій, бездіяльності або рішення. В такому разі зобов`язувати цей орган повторно направити документи з висновком до Міністерства оборони України є безпідставним, тому що в даному випадку існує необхідність повторного перегляду раніше надісланих документів, що були предметом дослідження та прийняття оскаржуваного рішення. Крім того, Міністерство оборони України має повноваження на звернення до військового комісаріату щодо запиту будь-яких документів необхідних для прийняття рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає помилковим задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - Міністерству оборони України, і, як наслідок, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 року в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування постанови суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 818/85/18 скасувати в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - Міністерству оборони України, та прийняти в цій частині нову постанову якою відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 р. по справі №818/85/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 18.07.2018 р.