Справа № 292/970/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2018 року

Київ

справа №292/970/16-а

адміністративне провадження №К/9901/16078/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Мацького Є.М., Капустинського М.М., Шидловського В.Б. від 15.02.2017 у справі №292/970/16-а за позовом ОСОБА_2 до Черняхівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Черняхівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - Черняхівське ОУПФУ) щодо відмови у відновленні виплати пенсії, призначеної відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу", з 01.01.2016 року та зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії, починаючи з 01.01.2016 року на весь час роботи на посаді судді.

Постановою Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2016 року позов задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року скасовано постанову Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2016 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не навів у рішенні мотивів застосування Закону України №213-VІІІ від 02.03.2015 року, який дозволяв відповідачу зупиняти виплату призначених раніше пенсій в період з 01.04.2015 по 31.12.2015, в 2016 році та не врахував, що Закон України №911-VІІІ від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" не поширював свою дію на всі пенсії незалежно від часу їх призначення. Не вірним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач працює на посаді, передбаченій Законом України "Про державну службу", а тому не може отримувати пенсію призначену відповідно до вказаного Закону, оскільки вона працює на посаді судді, яка передбачена Законом України "Про судоустрій і статус суддів", а зміни щодо обмеження виплати пенсій, призначених відповідно до цього закону, визнані неконституційними.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач з 25.10.2007 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Черняхівському районі (правонаступник - відповідач) та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу".

З 20.09.2002 року по даний час позивач працює на посаді судді Черняхівського районного суду.

З 01.01.2016 року виплата пенсії ОСОБА_2 припинена відповідачем.

19.07.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про відновлення виплати пенсії.

Проте, відповідач листом № 20-С/8 від 22.07.2016 року повідомив позивача про відсутність підстав для відновлення виплати пенсії з посиланням на те, що з 01.01.2016 року Законом України №911-VІІІ від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у 2016 році. Зокрема, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", Законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач вже набула права на пенсію, призначену відповідно до Закону України "Про державну службу", то це право з урахуванням положень ст.ст. 22, 58 Конституції України не може бути у неї відібрано при внесенні змін до вищевказаного Закону.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства виплата пенсії поновлюється після звільнення особи з роботи. Оскільки позивач продовжує працювати на посаді судді, то призначена пенсія виплаті не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2016 року, внесено зміни до статті 37 Закону України "Про державну службу" зокрема, абзац перший частини 4 вказаної статті викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Отже, з 1 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Вказані норми неконституційними не визнавались, а відтак підлягали застосуванню до позивача.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у період з 01 січня 2016 року на позивача, як на суддю, яка працює на посаді та умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», поширюються положення законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії у період роботи на посаді судді.

Факт роботи на посадах та на умовах, які передбачені, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», у вказаний період є підставою для припинення виплати пенсій, призначених у відповідності до Закону України "Про державну службу".

Посилання позивача у касаційній скарзі на порушення ст. 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, зокрема і у контексті поняття звуження змісту та обсягу прав на пенсійне забезпечення.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників Конституційний Суд України, вказав, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, «одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень» (абз. 7 пп. 2.1 п. 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги ст. 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

У Рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 Конституційний Суд України зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

При вирішенні спірних правовідносин Верховний Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 05 вересня 2017 року у справі «Fabian проти Угорщини» (Заява № 78117/13, параграфи 74 - 82, 84), у якому Суд у складі Великої Палати зазначив, що у вирішенні «справи стосовно зменшення, зупинення чи припинення соціальної пенсії» мають значення: ступінь втрати пільг; чи був елемент вибору; та ступінь втрати засобів для існування. Оскільки виплата пенсії заявника була призупинена лише в період, коли він був переведений на роботу та він мав можливість вибрати між продовженням державної зайнятості та отриманням його пенсії, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що справедливий баланс між вимогами загального державного інтересу та правами заявника був дотриманий.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом того, що зміни щодо обмеження виплати пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", визнані неконституційними, є безпідставними, оскільки позивач отримує пенсію призначену відповідно до Закону України "Про державну службу", а рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року N 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, які стосувались обмеження виплати щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і зводяться до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року - без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду