Справа № 826/20021/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 липня 2018 року № 826/20021/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Київський страховий дім»
до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
про визнання протиправним та скасування розпорядження №2960 від 29.11.2016, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» (далі також - ПрАТ «Київський страховий дім», позивач) з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, (далі також - відповідач, Нацкомфінпослуг) про визнання протиправним та скасування розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 29.11.2016 №2960.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2017 адміністративну справу №826/20021/16 прийнято до провадження суддею Скочок Т.О. та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до п. 1.7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.04.2007 №1961 забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, на думку позивача, права та обов'язки сторін виникають з підстав та умов, визначених сторонами в правочині, тобто страховому полісі. Відповідно, до розділу 8 «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» страхового полісу сторонами даного правочину встановлено, що до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років. Відповідно до страхового полісу №АЕ/5492793 від 09.10.2015 стороною договору є ОСОБА_1 До керування забезпеченого транспортного засобу було допущено ОСОБА_2, водійський стаж якого менше 3-х років, тобто, позивач вважає, що: зобов'язання за страховим полісом обмежується шкодою, завданою конкретним особам, вказаним у полісі, а не будь яким особам, які керують забезпеченим ТЗ; страховий випадок не настав, а отже відсутні зобов'язання страховика виплачувати суму страхового відшкодування. За наведених мотивів позивач вважає, що в діях ПрАТ «Київський страховий дім» відсутні порушення законодавства про фінансові послуги, зокрема п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», отже, підстави для застосування заходів впливу, передбачених спірним розпорядженням від 29.11.2016 №2960, відсутні. Крім того, позивач вказує на те, що відповідно до п. 36.7 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. Таким чином, на думку позивача, вказані норми не передбачають право оскаржити рішення страховика до Нацкомфінпослуг, а тому перевірка законності прийнятого страховиком рішення не належить до компетенції Нацкофінпослуг.

У призначене судове засідання з'явилися представники сторін.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на правомірність оскаржуваного розпорядження та порушення позивачем законодавства про фінансові послуги, з огляду на невмотивовану відмову позивача у виплаті страхового відшкодування на користь третьої особи.

Суд на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла станом на час вчинення відповідної процесуальної дії), ухвалив про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, за результатами розгляду звернення (скарги) громадянки ОСОБА_3 від 10.10.2016 (вх. №К-4233 від 18.10.2016) щодо не виконання ПрАТ «Київський страховий дім» зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.10.2015 №АЕ/5492793 та порушення вказаним товариством вимог законодавства про фінансові послуги в частині щодо невиплати страхового відшкодування складено акт про правопорушення, вчинені Приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім», від 10.11.2016 №721/13-14/13/5.

У висновках вказаного акту зазначено, що рішення ПрАТ «Київський страховий дім» про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 є невмотивованим, чим порушено п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі викладеного, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 29.11.2016 №2960 «Про застосування заходу впливу до ПрАТ «Київський страховий дім», позивача зобов'язано усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити відповідача про усунення порушень та вжиті заходи з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 20.12.2016.

Вважаючи вказане розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 №2664-III встановлено, що ринки фінансових послуг - це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.

Відповідно до п. 1.3 розділу I Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги затвердженого розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20.11.2012 №2319, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 №2112/22424 (надалі - Положення №2319), метою цього Положення є врегулювання правовідносин, пов'язаних із складанням уповноваженими та посадовими особами Нацкомфінпослуг документів про порушення законодавства про фінансові послуги застосуванням Нацкомфінпослуг або уповноваженими особами Нацкомфінпослуг заходів впливу; захистом прав учасників ринків фінансових послуг під час застосування Нацкомфінпослуг або уповноваженими особами Нацкомфінпослуг заходів впливу; оскарженням рішень Нацкомфінпослуг або уповноважених осіб Нацкомфінпослуг про застосування заходів впливу.

Згідно з п. 1.5 розділу I Положення №2319, Нацкомфінпослуг як колегіальний орган або уповноважені особи Нацкомфінпослуг обирають і застосовують заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення законодавства про фінансові послуги, враховуючи наслідки порушення та застосування таких заходів. Дані та інформація про ознаки порушення законодавства про фінансові послуги може міститися, зокрема, в матеріалах, отриманих на письмову вимогу Нацкомфінпослуг про надання необхідних документів та інформації.

Посадова особа Нацкомфінпослуг при виявленні порушення законодавства про фінансові послуги, за яке застосовується захід впливу, складає акт про правопорушення (п. 1.11 розділу I Положення №2319).

Виявлені посадовими особами Нацкомфінпослуг факти порушення законодавства про фінансові послуги викладаються в акті про правопорушення із зазначенням доказів (документів, даних та інформації), що підтверджують факт вчинення порушення законодавства про фінансові послуги, та з посиланням на відповідну норму закону та/або іншого нормативно-правового акта. Акт про правопорушення, складений посадовою особою Нацкомфінпослуг, повинен містити документи, дані та інформацію, які підтверджують факт вчинення порушення законодавства про фінансові послуги. Такі документи, дані та інформація долучаються до акта про правопорушення (абз. 1, 2 п. 4.2 розд. IV Положення №2319).

Рішення про зобов'язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомфінпослуг. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги (п. 2.2 розд. ІІ Положення №2319).

Як вбачається зі змісту акту від 10.11.2016 №721/13-14/13/5 та оскаржуваного розпорядження, підставою для винесення оскаржуваного розпорядження слугували наступні висновки відповідача. За участю забезпеченого транспортного засобу «КАМАЗ», державний номер НОМЕР_1, 20.10.2015 сталася подія, що має ознаки страхового випадку, в результаті якої було пошкоджено інший транспортний засіб «Renault Clio Symbol», державний номер НОМЕР_2. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.12.2015 у справі №752/20086/15-п ОСОБА_2 (особи, яка безпосередньо керувала транспортним засобом «КАМАЗ» під час настання дорожньо-транспортної пригоди) визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення. У той же час, ОСОБА_3 звернулась до ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про страхове відшкодування від 15.01.2016, за результатами розгляду якої позивач листом від 24.02.2016 вих. №282 відмовило заявнику у відшкодуванні шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, оскільки п. 8 Полісу передбачено, що до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років, а тому цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, стаж якої менше трьох років, не застрахована.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальниками, у розумінні вказаного закону, є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпеченим транспортним засобом є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Пунктом 1.8 ст. 1 та п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим полісом є єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до положень Інструкції про порядок заповнення бланку поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зразка 2011 року, затвердженої протоколом Президії МТСБУ від 01.09.2011 №279/2011, вимоги до заповнення бланків полісів, зокрема в розділі « 8. Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» бланку полісу, зазначаються істотні умови, які впливають на оцінку ризику та, відповідно, розмір страхової премії при укладанні договору ОСЦПВВНТЗ. До таких умов відносяться: перелік місяців, протягом яких використовується транспортний засіб (для річних договорів), використання транспортного засобу у якості таксі/маршрутного таксі, підлягання транспортного засобу обов'язковому технічному контролю (ОТК) (якщо «так», то вказується дата наступного ОТК), допущення до керування транспортним засобом осіб з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років.

Пунктом 17.6 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що особливості укладення договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності встановлюються у порядку, визначеному Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно з пп. 2.1.2 п. 2.1. розділу II Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затвердженого розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 27.10.2011 №673 (надалі - Положення №673), при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний, зокрема, застосовувати коригуючі коефіцієнти відповідно до схеми застосування коригуючих коефіцієнтів при укладанні договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наведеної в додатку до цього Положення.

У відповідності до п. IV Додатку до Положення №673, застосування коригуючих коефіцієнтів при укладанні договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів залежить від водійського стажу осіб, допущених до керування забезпеченим транспортним засобом.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг в Україні від 09.07.2010 №566 «Про деякі питання здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено відповідні коригуючі коефіцієнти та їх розміри. Розмір коригуючого коефіцієнта за типом водійського стажу осіб, допущених до керування забезпеченим транспортним засобом - незалежно від водійського стажу (для страхувальників - фізичних осіб, у тому числі якщо водійський стаж страхувальника - фізичної особи менше 3 років) становить 1,27 - 1,76, а розмір коригуючого коефіцієнта при водійському стажі 3 роки та більше (для страхувальників - фізичних осіб) - 1 - 1,76.

Пунктом 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Відповідно до п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік.

Згідно з п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Пунктом 38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

З наведеної норми випливає, що при настанні страхового випадку у сфері, що потребує більшого коригуючого коефіцієнта, страхове відшкодування відбувається у повному розмірі, але з одночасним виникненням права страховика на відшкодування половини відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 у справі №826/17379/14 та від 13.06.2018 у справі №826/14475/16, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.02.2015 у справі №К/800/8394/15.

Дана норма захищає страховика від втрати економічної вигоди при здійснення страхової діяльності і, одночасно, дозволяє страхувальнику шляхом оцінки ризиків настання страхового випадку (наприклад, значний стаж водія зменшує ймовірність спричинення керованим ним транспортним засобом несприятливої ситуації на дорозі) зменшувати суми страхових виплат, допускаючи, при цьому, що у випадку спричинення дорожньо-транспортної пригоди особою з незначним водійським стажем половина відшкодованої шкоди буде для страхувальника прийнятною.

Такі відносини є договірними, в той час як відмова страховика в односторонньому порядку від виконання своїх зобов'язань перед добросовісним платником страхових внесків визначається діючим законодавством в конкретних випадках.

Так, відмовляючи у здійсненні страхової виплати у повному обсязі, позивач послався на п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, при застосуванні даної норми позивачем не було враховано, що вона визначає єдину умову, яка звільняє страховика від здійснення страхової виплати: відсутність цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди забезпеченим транспортним засобом.

Одночасно варто зауважити, що визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу про адміністративні правопорушення України, про що було відомо позивачу, відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 23.12.2015, прямо вказує на заподіяння шкоди забезпеченим транспортним засобом та, як наслідок, на наявність цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 у справі №826/1993/15 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.08.2015 справа №К/800/35771/15.

З урахуванням всього викладеного, суд дійшов до висновку про правомірність оскаржуваного розпорядження, прийнятого відповідачем правомірно та у межах наданих йому повноважень.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (код ЄДОПОУ 25201716, адреса: 04053, м. Київ, вул. Артема, 37-41) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 3) про визнання протиправним та скасування розпорядження №2960 від 29.11.2016 відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок