Справа № 1240/2137/18
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2018-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

23 липня 2018 року СєвєродонецькСправа № 1240/2137/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., перевіривши матеріали за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради в особі Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька»,

ВСТАНОВИВ:

19.07.2018 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради в особі Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька». В обґрунтування позовних вимог позивач послався на таке.

Рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька» було вирішено:

1. Встановити з 01.07.2018 час безкоштовного проїзду пільгових категорій громадян у міському електричному транспорті загального користування, з понеділка по п'ятницю з 10.00 до 15.00 год., субота - неділя з 09.00 год. до 16.00 год.

2. Надавати безкоштовний пільговий проїзд, впродовж всього часу, для наступних категорій громадян:

- учасники АТО та члени сімей загиблих учасників АТО;

- інваліди І та ІІ групи та особи, які їх супроводжують;

- діти-сироти та діти, які залишилися без опіки батьків і виховуються в школах-інтернатах;

- діти-інваліди та особи, які їх супроводжують;

- особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І та ІІ категорії із посвідченням категорії «А»;

- учасники бойових дій та інваліди війни;

- діти-інваліди, захворювання яких пов'язане із Чорнобильською катастрофою;

- діти з багатодітних сімей;

- жертви політичних репресій.

Позивач зазначає, що він, як громадянин України, мешканець м. Сєвєродонецька, вважає, що рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька» грубо порушує його право на участь в управлінні державними справами, яке гарантується статтею 38 Конституції України, та перешкоджає йому користуватися міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька, оскільки у час, коли надаються пільги, а саме - з понеділка по п'ятницю з 10.00 до 15.00 год, субота - неділя з 09.00 до 16.00, на зупинках збирається дуже багато громадян, що мають пільги, та не можливо користуватися тролейбусом через натовп.

Вважає це рішення незаконним та протиправним, оскільки воно порушує права всіх пільгових категорій громадян у міському електричному транспорті загального користування. Обмеження безкоштовного проїзду у часі суперечить вимогам діючого законодавства.

Позивач посилається, що в порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2010 № 996, відповідач не оприлюднив проект рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька» в строки, передбачені законом. До того ж, проект рішення «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька», який був оприлюднений на офіційному сайті Сєвєродонецької міської ради, містив іншу інформацію ніж рішення, яке було прийняте.

Рішення було змінено в порушення процедури, а саме - п. 5.12 Регламенту роботи виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради.

Також відповідачем не було доведено до відома громадськості рішення щодо проведення публічного громадського обговорення оскарженого рішення, наявність якого є обов'язковою і єдиною підставою для проведення такого обговорення.

Позивач вважає, що відповідач при винесенні оскарженого рішення грубо порушив вимоги чинного законодавства щодо порядку та способу прийняття такого рішення та порушив його право, як громадянина України, на участь в управлінні державними справами.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька» повністю.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов такого.

З матеріалів справи вбачається, що Виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради прийнято рішення від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька», яким вирішено:

«1. Встановити з 01.07.2018 час безкоштовного проїзду пільгових категорій громадян у міському електричному транспорті загального користування, з понеділка по п'ятницю з 10.00 до 15.00 год., субота - неділя з 09.00 год. до 16.00 год.

2. Надавати безкоштовний пільговий проїзд, впродовж всього часу, для наступних категорій громадян:

- учасники АТО та члени сімей загиблих учасників АТО;

- інваліди І та ІІ групи та особи, які їх супроводжують;

- діти-сироти та діти, які залишилися без опіки батьків і виховуються в школах-інтернатах;

- діти-інваліди та особи, які їх супроводжують;

- особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І та ІІ категорії із посвідченням категорії «А»;

- учасники бойових дій та інваліди війни;

- діти-інваліди, захворювання яких пов'язане із Чорнобильською катастрофою;

- діти з багатодітних сімей;

- жертви політичних репресій».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-IV регуляторний акт - це:

прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно з частиною першою статті 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини першої статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В позовній заяві у справах щодо оскарження нормативно-правових актів, зокрема, зазначаються відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт (пункт 10 частини п'ятої статті 160 КАС України).

Стаття 264 КАС України визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Отож, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Право на оскарження регуляторного нормативно-правового акта позивач в позовній заяві обґрунтував тим, що оскаржене рішення порушує його право на участь в управлінні державними справами, яке гарантується статтею 38 Конституції України, та перешкоджає йому користуватися міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька, оскільки в час, коли надаються пільги, на зупинках збирається дуже багато громадян, які мають вказані пільги. Також позивач зазначив, що оскаржене рішення було прийнято з порушенням процедури, визначеної законом.

Щодо вказаного обґрунтування права звернення до суду суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту &lз;...&? ;.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. &?і;...&g ; поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов'язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Таким чином, враховуючи наведене нормативне регулювання, право на оскарження регуляторних нормативно-правових актів мають лише суб'єкти останнього в порядку, передбаченому законом. Громадяни, які не є суб'єктами вказаних правовідносин, права оскаржувати такі рішення не мають.

Позивач у позовній заяві не довів свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано оскаржуваний акт - у відносинах по здійсненню перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька. Згідно з матеріалами позову позивач не відноситься до пільгових категорій громадян, на яких поширюється дія оскарженого рішення.

Правовий висновок стосовно того, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, що права та свободи, які не є індивідуально вираженими, не підлягають судовому захисту в порядку адміністративного судочинства, і відсутність порушеного права саме оскаржуваним рішенням суб'єкта владних повноважень є підставою для відмови у відкритті провадження у справі згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України, зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № П/9901/370/18.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки адміністративна процесуальна дієздатність позивача у відносинах, врегульованих оскарженим рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька», законодавчо обмежена, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України.

Відповідно до частини п'ятої статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 5, 19, 170, 248, 256, 294 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради в особі Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 25.06.2018 № 401 «Про перевезення пільгових категорій громадян міським електротранспортом загального користування м. Сєвєродонецька».

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяІ.О. Свергун