Справа № 805/252/18-а
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2018-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 р. Справа№805/252/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазарєва В.В., за участю: секретаря судового засідання Аржанова А.С., представника позивача Жолоб Я.С., представника відповідача Шматько А.І. розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Слов'янськ адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання недійсною угоди № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 16 316 243,67 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (далі - ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля») звернулося до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі також - УПФ) про визнання недійсною угоди № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 16 316 243,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 червня 2012 року між позивачем та УПФ укладено угоду № 2/10 про розстрочення погашення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату пільгових пенсій на загальну суму 16 316 243,67 грн.

Позивач вважає, що оскаржувана угода укладена без відповідних повноважень з боку відповідача та не відповідає вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини, а саме до загальної суми увійшла заборгованість, яка виникла у період після 01.01.2011 року, що суперечить вимогам пунктів 7 та 7-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Також позивач зазначив, що УПФ звернулося до суду із позовом про стягнення вищевказаної суми заборгованості, підставою якого є саме спірна угода № 2/10 від 01.06.2012 року.

З урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить визнати недійсною угоду № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 16 316 243,67 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.02.2018 року відкрито провадження у даній справі із визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Також судом поновлено позивачу строк звернення до суду із даним позовом. Призначено підготовче засідання.

27 лютого 2018 року УПФ подано відзив на позову наяву, згідно якого представник відповідача заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає, що оскаржувана угода укладена із додержанням вимог чинного законодавства. Окрім того, представник відповідача зазначив, що вказана угода спрямована на забезпечення погашення вже існуючої заборгованості та лише поліпшує умови для позивача щодо виплати заборгованості.

29 березня 2018 року суд задовольнив клопотання ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» та продовжив строки підготовчого провадження ще на тридцять днів, про що постановлена відповідна ухвала.

16 квітня 2018 року постановлена ухвала про зупинення провадження у справі, на підставі пункту 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 805/1326/17-а.

25 червня 2018 року, у зв'язку з тим, що обставини, які були підставою для зупинення провадження відпали, судом постановлена ухвала про поновлення провадження у даній справі.

05 липня 2018 року постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19 липня 2018 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та інших заявах по суті справи, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у заявах по суті справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» є юридичною особою, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 37014600, місцезнаходження юридичної особи: 85043, Донецька область, місто Добропілля, місто Білицьке, вулиця Красноармійська, будинок 1А, про що 25.10.2010 року зроблено відповідний запис № 1 000703.

01 червня 2010 року між ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» (за угодою - сторона 1) та управління Пенсійного фонду України у м. Добропілля та Добропільського району (за угодою - сторона 2) укладено угоду № 02/10 про розстрочення погашення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату пільгових пенсій на загальну суму 16 316 243,67 грн. (далі - угода № 02/10) (а.с. 19).

Згідно умов вищевказаної угоди сторона 1 підтвердила та прийняла на себе зобов'язання сплатити заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату пільгових пенсій у розмірі 16 316 243,67 грн., в тому числі заборгованість з відшкодування фактичних витрат за період 01.11.2012 року по 01.02.2012 рік у розмірі 9 353 005,62 грн. за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.04.2012 року у справі № 2а/0570/3617/2012, протягом 60-ти календарних місяців.

Також сторонами, на виконання вищевказаної угоди, було складено та підписано акт звіряння заборгованості від 21.05.2012 року (а.с. 23) та графік погашення заборгованості (а.с.21-22).

У відповідності до пункту 6 угоди № 02/10, сторона 2 зобов'язалась не звертатися до органів виконавчої служби щодо примусового виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 06.04.2012 року у справі № 2а/0570/3617/2012.

Вищевстановлені обставини не є спірними та визнаються сторонами.

Позивач оскаржує вищевказану угоду, як таку, що не відповідає вимогам законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV у редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058).

Згідно з частиною другою розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Отже, підприємство зобов'язане відшкодовувати фактичні витрати на виплату і доставку пільгових пенсій.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із пунктом 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI, заборгованість із сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, нарахованого до 1 січня 2004 року, не погашена станом на 1 січня 2011 року, з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, із сплати фінансових санкцій та пені, що виникла до 1 січня 2011 року, підлягає розстроченню не більш як на 60 календарних місяців починаючи з 1 січня 2011 року.

Отже, з наведеного вбачається наявність правових підстав для розстрочення суми заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, із сплати фінансових санкцій та пені, що виникла до 1 січня 2011 року.

Проте, як вже було зазначено, до оскаржуваної угоди увійшла сума заборгованості, яка виникла після 1 січня 2011 року, що фактично не відповідає вищевказаній нормі закону.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань та посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9.

Зокрема, в пункті 8, зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

У пункті 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У змісті рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18рп/2004 проаналізовано поняття «порушене право», за захистом якого може звертатися особа до суду, яке має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У свою чергу, «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб, не суперечить Конституції законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права.

В силу приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справах: «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії», «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У відповідності до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Судом встановлено, що оскаржуваною угодою було розстрочена виплата ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» заборгованості, яка також виникла після 1 січня 2011 року, а отже суд вважає, що вказана угода не порушує прав та інтересів позивача, а навпаки поліпшує умови сплати заборгованості за більш тривалий час.

Суд критично ставиться до посилань позивача, як на ознаку порушених своїх прав, на те, що УПФ звернулося до суду із позовом про стягнення з ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, підставою якого зазначило саме оскаржувану угоду № 2/10 від 01 червня 2012 року, оскільки таки вислови суперечать дійсним обставинам справи, про що свідчить заява УПФ у адміністративній справі № 805/5083/16-а про зміну підстав позову та ухвала суду щодо прийняття відповідної заяви до розгляду (а.с. 147-150, 151).

Також, на думку суду, визнавши недійсною угоду № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості, суд фактично погіршить становище позивача у спірних правовідносинах, оскільки це призведе до стягнення певної частини заборгованості у примусовому порядку, що повністю суперечить принципам адміністративного судочинства.

Окрім того, суд зазначає, що відповідна угода, укладена строком на 60 календарних місяців, про що свідчать вимоги вищенаведеного законодавства та зміст пункту 3 спірної угоди.

Враховуючи те, що угода укладена 01.06.2012 року, остання фактично припинила свою дію та не породжує для позивача правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності та враховуючи принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсною угоди № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 16 316 243,67 грн.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позов товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (місцезнаходження: вул. Красноармійська, 1а, м. Білицьке, м. Добропілля, Донецька область, 85043, ) до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: вул. Незалежності, 28а, м. Добропілля, Донецька область, 85000, ) про визнання недійсною угоди № 2/10 від 01 червня 2012 року про розстрочення погашення заборгованості на загальну суму 16 316 243,67 грн. - відмовити повністю.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини 19 липня 2018 року.

Повне судове рішення складено 23 липня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Лазарєв В.В.