Справа № 824/118/18-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/118/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Боднарюк Олег Васильович

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

11 липня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Смілянця Е. С. Залімського І. Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Ахтемійчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року (м. Чернівці, 26 березня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення ГУ ДФС у Чернівецькій області від 24 жовтня 2017 року: № на суму 510 гривень за платежем адміністративні штрафи та інші санкції, № на суму 130212,15 гривень основного платежу та 32553,04 гривень штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, № на суму 11431,96 гривень основного платежу та 2857,99 гривень штрафних санкцій за платежем військовий збір, № на суму 6006,39 гривень штрафні санкції по єдиному податку; визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 24 жовтня 2017 року на суму 109954,20 гривень основного платежу та 13327,69 гривень штрафних санкцій за платежем єдиний внесок. Витрати зі сплати судового збору, та судові витрати згідно орієнтовного розрахунку стягнути з відповідача.

Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення № від 24.10.2017 року, № від 24.10.2017 року, № від 24.10.2017 року, № від 24.10.2017 року; визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій № від 24.10.2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, в період з 04.09.2017 р. по 15.09.2017 р. та 18.09.2017 р. по 22.09.2017 року посадовими особами відповідача проведена документальна планова перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., з питань правильності нарахуваня, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р.

В ході проведення перевірки позивача (окрім іншого) виявлені наступні порушення вимог податкового законодавства, зокрема:

- п. 177.2, пп.177.4.1, 177.4.4 п. 177.4 та п.177.10 ст. 177 ПК України № 2755-VI від 02.12.2010 р. (із змінами та доповненнями) (далі ПК України), внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності за період з 01.10.2015 р. по 31.12.2016 р. в сумі 130212,15 грн., в тому числі за 2015 рік в сумі 34858,79 грн., за 2016 рік в сумі 95353,36 грн.

- п. 295.3 ст. 295 ПК України, самозайнятою особою позивачем порушено встановлений порядок щодо строків сплати єдиного податку, а саме несвоєчасне перерахування єдиного податку за третій квартал 2015 року.

- п. 2 ч. 1 ст. 7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 р. (далі Закон № 2464) а саме: позивачем занижено єдиний внесок, який підлягає нарахуванню з чистого оподатковуваного доходу на суму доходу (прибутку) за період з 01.10.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 109954,20 грн. в тому числі за період 2015 року в сумі 23322,64 грн., за період 2016 року в сумі 86631,56 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, внаслідок чого встановлено не утримання в повному обсязі та не перерахування до бюджету військового збору у період з 01.10.2015 року по 31.12.2016 року на загальну суму 11431,96 грн., в тому числі: за 2015 рік в сумі 3485,88 грн., за 2016 рік в сумі 7946,08 грн.

Дані порушення задокументовані актом перевірки від 29.09.2017 р. №120/24-13-13-04/НОМЕР_6 про результати документальної планової перевірки позивача РНОКПП НОМЕР_6 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., правильності нарахуваня, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р.(далі акт перевірки).

Зміст виявлених порушень полягав у тому, що позивачем не проведено розрахунки станом на дату перевірки із ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6. Відсутні документи, якими підтверджено факт понесення витрат, заниження чистого оподаткованого доходу, несвоєчасна сплата податкового зобовязання по єдиному податку, а також ненадання для перевірки первинних бухгалтерських документів та їх не збереження протягом строку передбаченого нормами ПК України.

Не погоджуючись із висновками викладеними в акті позивачем направлено 05.10.2017 р. заперечення на акт перевірки за вих. № 28.

Листом від 20.10.2017 р. № 1023/ФОП/24-13-13-04 позивача повідомлено, що за результатами розгляду заперечення на акт перевірки висновки викладені в акті перевірки є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

У зв'язку із зазначеним, відповідачем прийнятті податкові повідомлення-рішення від 24.10.2017 р. № на суму 510 гривень за платежем адміністративні штрафи та інші санкції, № на суму 130212,15 гривень основного платежу та 32553,04 гривень штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, № на суму 11431,96 гривень основного платежу та 2857,99 гривень штрафних санкцій за платежем військовий збір, № на суму 6006,39 гривень штрафні санкції по єдиному податку.

02.11.2017 р. за вих. №32 направлено скаргу на вищезазначені податкові повідомлення-рішення.

Рішенням про результати розгляду скарги від 28.12.2017 р., залишено скаргу позивача без задоволення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем строки сплати єдиного податку не було порушено. Порушення, яке визначено фіскальним органом позивачу стосувалось виключно помилки в поданій за звітний період позивачем декларації, яка пізніше була усунута шляхом подання уточнюючої декларації від 01.12.2015 №, що також підтверджується відомостями наведеними в інтегрованій картці позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стосовно податкового повідомлення-рішення № від 24.10.2017р., яким на підставі п.п. 54.3.3, п. 543 ст.53 та п.121.1 ст. 121 ПК України до платника податків застосовані штрафні санкції у сумі 510 грн., слід зазначити наступне.

Так, доводи відповідача щодо винесення податкового повідомлення-рішення № зводились фактично до того, що позивачем не повній мірі надано документи (їх копії) під час перевірки, які в тому числі витребовувались запитати податкового органу. Вказані порушення відображенні на сторінках акту перевірки.

Водночас позивачем, як вказано вище доводився той факт, що всі документи наявні у позивача, які стосуються господарської діяльності було надано під час перевірки.

За змістом п. 44.1. ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених ст. 216 ЦК України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Пунктом 44.2. ст. 44 ПК України визначено, що для обрахунку обєкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають обєкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Відповідно до п. 44.6. ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абз. 2 п. 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абз. 2 і 4 п. 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

В силу п.121.1 ст.121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених ст. 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Як встановлено з акту перевірки, а саме сторінок 10-11 на які посилався представник відповідача, податковим органом згідно надісланих запитів до позивача витребовувались документи за період діяльності з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року. При цьому відповідно до вказаних запитів та акту перевірки податковим органом зазначено загальні назви витребуваних документів, як приклад: «укладені контракти, угоди, інші види договорів, дозвільні документи на приміщення, документи на право власності на землю чи право оренди, отримані та видані накладні, первинні документи, щоденні банківські виписки, і т.і.» .

При цьому, як встановлено з іншої наведеної в акті перевірки інформації, а саме сторінки 15 позивачем надано: «для перевірки правильності визначення документально підтверджених витрат, безпосередньо повязаних з господарською діяльністю та одержанням доходу, використано: відомості, відображені в податковій декларації про майновий стан і доходи, інформація про рух коштів по розрахунковому рахунку, видатково/прибуткові накладні, книга доходів і витрат, інформація із ЦБД ДФС України, розрахункові, платіжні документи».

Разом з тим, представником відповідача не надано відповіді, щодо того, які саме документи не було надано. При цьому представник відповідача наголошував на тому, що це документи, які вказані на сторінках 10,11, що стало підставою для прийняття спірного рішення відповідно до ст.120 та ст.121 ПК України.

Тобто, доводи позивача про протиправність прийнятого рішення, яким застосовано до позивача штраф в сумі 510 грн. є обґрунтованими, оскільки встановлені судом обставини повністю спростовують той факт, що останнім не було надано, або ж не забезпечено зберігання того, чи іншого документа, який стосується господарських операцій вчинених в перевіряємий період, а відтак податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2017 р. підлягає скасуванню.

Що стосується податкових повідомлень-рішень №, №, та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 24.10.2017р., слід зазначити таке.

Як встановлено з акту перевірки, спірні податкові повідомлення-рішення винесені у зв`язку з заниженням позивачем чистого оподаткованого доходу на суму 762130,82 грн., а саме перевіркою встановлено, що до складу витрат позивач відніс вартість отриманих від ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7 будматеріалів без представлення для перевірки первинних документів, якими підтверджено факт понесення витрат на придбання зазначених будматеріалів, а саме не проведення розрахунків станом на дату перевірки із зазначеними субєктами господарської діяльності.

Разом з тим, на підтвердження своєї позиції, представник відповідача наголошував на тому, що фактична оплата за придбаний товар на час перевірки не відбулась. При цьому відповідачем не заперечувався той факт, що товар позивачем (будматеріали), які використані для поліпшення орендованого майна отриманий, однак це не підтверджено належними фінансово-бухгалтерськими документами.

Наведені відповідачем доводи є необґрунтованими, виходячи із того, що операції, які не урахувались фіскальним органом, документовані належними та допустимими доказами, а саме відображені в договорах купівлі продажу та накладних виданих ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_5 При цьому, позивачем в подальшому відповідно до актів списання будівельних матеріалів, були використані при виконанні будівельних робіт.

У відповідності до пп. 16.1.2., 16.1.12 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; забезпечувати збереження документів, пов'язаних з виконанням податкового обов'язку, протягом строків, установлених цим Кодексом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено ст. 177 ПК України.

Підпунктом 177.4.1 п/ 177.4 ст/ 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат.

За змістом п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов`язані мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Тобто, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до витрат звітного року, безпосередньо пов`язані з отримання товарів (робіт, послуг) придбані матеріальні активи.

Як зазначалось вище, згідно договору купівлі-продажу № 001/16 від 04.01.2016 р. позивач зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього ФОП ОСОБА_7 грошові кошти.

Аналогічний по змісту договір купівлі-продажу № 001/15 від 12.08.2015 р. позивач уклав з ФОП ОСОБА_5.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №969-ХІV від 16.07.1999 року підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом першої інстанції було достовірно встановлено, що надані для перевірки позивачем фінансово-бухгалтерські документи, відповідали наведеним вище критеріям, а відтак мали всі необхідні реквізити, за допомогою яких можна ідентифікувати осіб господарських операцій. При цьому, товар, який отриманий позивачем був використаний у господарській діяльності аптеки «Аптека плюс» відповідно до договору оренди нежитлового приміщення №001/15 від 01 жовтня 2015 року.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Беручи до уваги наведене, доводи відповідача в тій частині, що «оскільки придбаний на думку відповідача товар на час перевірки не був оплачений, не надано фіскальних чеків, чи інших документів підтверджуючих оплату цього товару», тому такі витрати неправомірно включено до складу витрат є безпідставними, оскільки прямо суперечать вимогам п.«б» п.187.1 ст.187 ПК України, а тому спірні податкові повідомлення рішення № та № від 24.10.2017 р., як протиправні підлягають скасуванню.

Крім того, в ході перевірки відповідачем в акті перевірки, а також і в ході розгляду справи констатувалось те, що позивачем було порушено вимоги п.2 ч.1 ст.7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування». Зокрема, на думку фіскального органу позивачем занижено єдиний внесок, який підлягає нарахуванню із чистого оподаткованого доходу. А саме, занижено суми чистого оподаткованого доходу за 2015 рік в сумі 23322,64 грн., та за період 2016 року в сумі 86631,56 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску в сумі 109954,20 грн., та застосування до позивача штрафної санкції в сумі 13327,69 грн.

Вимогами п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Враховуючи те, що в ході судового розгляду справи, відповідачем не доведено факт правомірності збільшення позивачу суми оподатковуваного доходу, висновки про що наведено вище. А тому, суд вважає, що рішення № про донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та застосування штрафних санкцій від 24.10.2017р., є наслідком таких неправомірних нарахувань, а відтак таке рішення як протиправне підлягає скасуванню.

Також відносно податкового повідомлення-рішення № від 24.10.2017р., слід зауважити наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, дане податкове повідомлення-рішення винесене на підставі порушення позивачем п.295.3 ст. 295 ПК України, а саме несвоєчасне перерахування єдиного податку за третій квартал 2015 року.

Так, позивачем за результатами господарської діяльності за 9 місяців 2015 року, 21.10.2015 року подано декларацію з єдиного податку платника ІІІ групи, в якій відображено доходи за звітний податковий період в сумі 3092630,15. Сума єдиного податку за звітний податковий період становила 123705,21 грн.

Разом з тим, при поданні вказаної декларації позивачем допущено арифметичну помилку, а саме не відображено суму єдиного податку за попередній звітний податковий період в сумі 60370,17 грн., який нарахований і сплачений за результатами І півріччя 2015 року, тобто за попередній звітний податковий період.

01.12.2015 року, позивачем подано уточнюючу декларацію з єдиного податку та виправлено помилку, а саме зазначено нарахований єдиний податок за попередній звітний податковий період в розмірі 60370,17 грн.

Пунктом 75.1. ст. 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Положеннями пп. 75.1.1. п. 75.1. ст. 75 ПК України визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

В силу п. 76.1. ст. 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

За змістом до п. 76.2 ст. 76 ПК України порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

У відповідності до п. 86.2 ст. 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За правилами п. 86.10 ст. 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

В ході судового розгляду справи сторонами не заперечувався той факт, що уточнююча декларація від 01.12.2015 року подана позивачем в межах терміну проведення камеральної перевірки. При цьому, як встановлено судом, за результатами камеральної перевірки фіскальним органом не було встановлено неточностей та арифметичних помилок у поданій декларації за 9 місяців 2015 року від 21.10.2015 р., що підтверджується листом Сокирянської ОДПІ від 17.08.2016 року № 4435/10/24-09-13-00-013. Іншими словами даною уточнюючою декларацією не змінено ні загальні доходи за звітний податковий період, ні нарахований єдиний податок за звітний податковий період, лише зменшено нараховану суму єдиного податку, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, тобто за ІІІ квартал 2015 року (123705,21 - 60370,17= 63335,04 грн.).

Відповідно до п.295.3 ст.295 ПК України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Згідно п.126.1 ст.126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених п. 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З урахуванням наведеного суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2017 р. підлягає скасуванню, як протиправне.

Щодо задоволення вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу, то суд апеляційної ністанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 95 КАС України якщо позивач відмовився від адміністративного позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання адміністративного позову, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Так, частинами ст. 87 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи до яких належать витрати на правову допомогу.

До таких відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором (ч.1 ст.90 КАС України).

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесених судових витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження витрат пов'язаних з розглядом справи, позивачем надано Акт (звіт) №1 виконаних робіт (наданих послуг) від 12 березня 2018 року на загальну суму 14400 грн. та Договір про надання правової (правничої) допомоги від 10 січня 2018 року.

Разом з тим жодного документа, який би підтверджував реальність проведеної оплати по вказаному акту представником позивача не надано.

Відтак, фактично не оплачені витрати на правову допомогу не можуть бути стягнені з відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду частково не відповідає дійсним обставинам справи та нормам процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду слід скасувати в частині присуджених на користь позивача виплат на правову допомогу у розмірі 2000 грн, з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову щодо виплати обумовленої суми.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Ухвалити нове у цій частині нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Решту рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 липня 2018 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Смілянець Е. С. Залімський І. Г.