Справа № 8732/10/1570
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2010-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-8732/10/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2010 року. м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

Судді: Федусика А.Г.

Судді: Вовченко О.А.

При секретарі: Нагул В.С.

За участю сторін:

Позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2

Представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення № 45-10 від 21.07.2009 року не чинним з моменту прийняття та зобовязати надати статус біженця, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії, в якому позивач просить визнати рішення ДКУ у справах національностей та релігії № 45-10 від 21.07.2009 року, яким позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, не чинним з моменту прийняття, а також зобовязати відповідача надати позивачу статус біженця в Україні. В своєму позові ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив, що 20.08.2010 року він отримав повідомлення за № 17-9-1045 від 10.08.2010 року про відмову в наданні статусу біженця у звязку з відсутністю умов, передбачених абзацом другим ст.1 Закону України «Про біженців». Окрім викладеної загальної фрази, повідомлення не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань саме з причин належності до курдської національності. На адресу його родини почали надходити погрози. Після погроз позивач разом із братами переїхав до Кабулу. Батько позивача загинув, його було вбито талібами, коли він знаходився дома. Тому позивач був вимушений залишити свою країну в пошуках притулку. У разі повернення до ОСОБА_4 його життю та здоровю буде загрожувати небезпека.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Судом під час розгляду справи по суті були встановлені наступні факти та обставини.

Позивач - ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт, є уродженцем ОСОБА_4, має середню освіту. З 1996 по 2002 роки навчався у школі «Насван»с. Хугіяні, потім у ліцеї «Малекяр»з 2002 по 2006 роки, з 2006 по 2008 рік у ліцеї «ОСОБА_6 ОСОБА_7 Міна»(м. Кабул). Невійськовозобовязаний. На батьківщині у позивача нікого не залишилось, але має двох братів та сестру, які виїхали до Пакистану.

16.12.2008 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 вилитів рейсом Кабул (ОСОБА_4) Алма-Ата (Казахстан). До приїзду в Україну позивач 4 місяці перебував в Республіці Казахстан, що підтверджується свідоцтвом про тимчасове перебування, реєстрація від 19.12.2008 року № 110072276 (а.с. 55-57).

Позивач 27.04.2009 року прибув в Україну через аеропорт «Бориспіль»міста Києва, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті, після чого вирушив до Одеси (а.с.58).

21.05.2009 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою № 122 про надання статусу біженця в Україні (а.с.16).

21.07.2010 року Державним комітетом України у справах національностей та релігії було прийнято рішення № 45-10 про відмову в наданні статусу біженця громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_2 відповідно до абзацу пятого статті 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим ст.1 цього Закону, відсутні (а.с. 13).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст. 7 Закону України «Про біженців»є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст. 11, 12 цього Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. ст. 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст. 26 Конституції України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про біженців»біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців»під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог абзацу четвертого ст. 10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 ст. 1 цього Закону, відсутні.

У судовому засіданні позивач пояснив, що в 2006 році батько відправив його до Кабулу, тому, що в пр. Нангархар було дуже небезпечно. В місті Кабулі проживала рідна тітка, сестра його батька. Батько працював на митниці на кордоні з Пакистаном, він був громадським працівником, форму не носив. В Нангархарі в с. Хугяні проживали тільки мати з батьком та його молодша сестра. Батькові неодноразово погрожували та пропонували гроші за перепустку контрабандного товару. Мова йшла про ліки - амфітаміни, по яким закінчився термін використання. В 2008 році на будинок, де проживав його батько, мати та рідна сестра був здійснений напад. В дім кинули вибухівку. Коли туди потрапили родичі, батьків вже не було і речей теж. Після цього в жовтні 2008 року таліби напали на його брата Асіфа, коли він повертався з роботи і захватили його з собою. ОСОБА_8 забрав сестру та брата, свою родину і виїхав до Пакистану. Вони теж отримували попередження з боку талібів, але не звертали на це уваги. Його не було в Кабулі, він поїхав до свого друга в Герат. Коли він повернувся, йому повідомили, що родичі виїхали в Пакистан. Йому також порадили виїхати з країни. Його дядько, який мешкав в м. Кабул, продав землю, що належала його- Насера І.Н.М. - батькові і допоміг позивачу з грошима. Так він отримав документи та легально виїхав з ОСОБА_4 до Казахстану. В Казахстані йому довелося чекати чотири місяці, поки оформляли візу до України.

Із висновків Державного комітету України у справах національностей та релігії вбачається, що підставною відмови у наданні статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 є те, що повідомленні ним факти погроз не мають ознак переслідувань або загроз переслідувань за ознаками передбаченими абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців».

Позивач в судовому засіданні пояснив, що погроз на його адресу, та переслідувань його з боку органів влади ОСОБА_4 або посадових осіб не існувало. Такі погрози, за твердженням позивача, існували стосовно нього лише з боку талібів. Разом з тим, позивачем під час судового розгляду справи доказів, що підтверджували б факти переслідувань або загрози переслідувань його з причин належності до певної раси, національності, громадянства (підданства), соціальної групи, або наявності певного віросповідання або політичних переконань, надано не було. З аналізу документів, наявних в матеріалах особистої справи, вбачається, що виїзд ОСОБА_1 ОСОБА_2 за кордон та прибуття його до України, а в Україні саме до м. Одеси більш свідчить про можливу економічну складову причини виїзду з ОСОБА_4, а ні про його побоювання стати жертвою переслідувань через діяльність свого батька.

За таких підстав, суд приходить до висновку про відсутність умов, передбачених абзацом 2 ст. 1 Закону України «Про біженців», які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця в Україні, і тому рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 21.07.2010 року № 45-10 є обґрунтованим, по суті вірним та таким, що відповідає вимогам ст.ст. 10, 12, 13, 14 Закону України «Про біженців», ст.ст. 1, 33 Конвенції ООН про статус біженця 1951 року.

Крім того суд дійшов висновку, що відповідач прийнявши рішення про відмову в наданні статусу біженця позивачу, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і тому позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 8-14, 70, 71, 86, 122, 159-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення № 45-10 від 21.07.2009 року не чинним з моменту прийняття та зобовязати надати статус біженця відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на постанову, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 7 грудня 2010 року.

Головуючий суддя: Білостоцький О.В.

Суддя: Федусик А.Г.

Суддя: Вовченко О.А.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення № 45-10 від 21.07.2009 року не чинним з моменту прийняття та зобовязати надати статус біженця відмовити у повному обсязі.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2010 року .

/