Справа № 819/135/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/4305/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Іщук Л.П., Обрізка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року, ухвалене суддею Мірінович У.А. у місті Тернопіль у справі № 819/135/18 за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 податковий борг з податку на доходи фізичних осіб та військового збору в сумі 19 586,82 грн.

На підтвердження позовних вимог покликається на те, що відповідач не сплатив узгоджені суми податкового зобов'язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед бюджетами та державними цільовими фондами з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та з військового збору на загальну суму 19 586,82 грн., яка не сплачена добровільно, а тому ця сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 19 586 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) грн. 82 (вісімдесят дві) коп. по платежах:

- податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 18 152,74 грн. (вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят дві) грн. 74 (сімдесят чотири) коп.;

- військовий збір в розмірі 1 434 (одна тисяча чотириста тридцять чотири) грн. 08 грн. (вісім) коп.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що податкові повідомлення-рішення № та № від 11.04.2017 року, якими визначено податкові зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору, прийняті без врахування пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, згідно з яким до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу не повинна включатися сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням.

Оскільки учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибули, справу розглянуто у порядку письмового провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що заборгованість з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування виникла в результаті несплати узгодженого грошового зобов'язання, нарахованого відповідно до податкового повідомлення-рішення від 11.04.2017 року № , яким відповідачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за податковим зобов'язанням, на суму 11 417,21 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 2 854,30 грн.

Заборгованість з військового збору виникла в результаті несплати узгодженого грошового зобов'язання, нарахованого відповідно до податкового повідомлення-рішення від 11.04.2017 року № , яким відповідачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір, за податковим зобов'язанням, на суму 901,97 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 225,49 грн.

Податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта перевірки № 289/19-00-13-02/НОМЕР_3 від 27.02.2017 року.

В акті перевірки № 289/19-00-13-02/НОМЕР_3 від 27.02.2017 року правильності визначення загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи платника податку встановлено, що ОСОБА_1 у декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік не відображено дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року в сумі 60 131,07 грн.

Податкові повідомлення-рішення відповідачем не були оскаржені ні в адміністративному, ні в судовому порядку, а тому грошові зобов'язання, визначені в них, вважаються узгодженими.

Зазначена сума заборгованості підтверджується розрахунками суми позовних вимог (а.с. 11, 12), довідкою про наявність податкового боргу (а.с. 11), розрахунком штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 27), копією інтегрованої облікової картки платника податків (а.с. 32-34).

З метою погашення податкового боргу, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу форми «Ф» від 08.08.2017 року № 2490-17, яку було надіслано рекомендованою поштовою кореспонденцією. Проте, такі заходи не призвели до погашення заборгованості, а тому позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що сума заборгованості відповідачем не була сплачена у визначені Податковим кодексом України строки, а тому набула статусу податкового боргу.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, враховуючи наведену норму права та те, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, предметом доказування у цій справі мають бути обставини, які свідчать про наявність податкового боргу, а також підстави, з якими законодавство пов'язує можливість його стягнення, натомість, правомірність податкових повідомлень-рішень № та № від 11.04.2017 року не є предметом розгляду в цій справі.

Так, згідно з пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 87.2 ст. 87 ПК України джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

При цьому відповідно до п. 87.11 ст. 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до Закону про виконавче провадження.

Таким чином, п. 87.11 ст. 87 ПК України встановлено особливий порядок стягнення податкового боргу платників податків - фізичних осіб у порівнянні з порядком погашення податкового боргу юридичних осіб.

З урахуванням викладеного норми статей 95 - 99 ПК України можуть застосовуватися до процедури стягнення податкового боргу з фізичних осіб лише в тій частині, що не суперечить вимогам п. 87.11 ст. 87 ПК України.

Водночас п. 87.11 ст. 87 ПК України не встановлено особливостей щодо моменту, з якого у податкового органу виникає право на стягнення податкового боргу. Зокрема, не передбачено особливостей щодо направлення платникові податку - фізичній особі податкової вимоги як умови для виникнення права на примусове стягнення податкового боргу, передбаченої п. 95.2 ст. 95 ПК України.

Отже, фізичним особам податкова вимога надсилається в тому самому порядку і з тих самих підстав, що і платникам податку - юридичним особам. Зазначене випливає зі змісту ст. 59 ПК України, яка передбачає уніфіковані правила направлення податкових вимог усім платникам податків.

При цьому згідно з п. 95.2 ст. 95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадиться не раніше ніж через 60 календарних днів з моменту надіслання такому платнику податкової вимоги.

Таким чином, право на звернення з позовом про стягнення податкового боргу з фізичної особи - платника податків виникає через 60 календарних днів з моменту надіслання такому платнику податкової вимоги.

Як видно з матеріалів справи, податкову вимогу форми «Ф» від 08.08.2017 року № 2490-17 надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією 11.08.2017 року на адресу зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, так як відповідач є фізичною особою-підприємцем. Проте ця поштова кореспонденція повернулась на адресу позивача з відміткою поштового відділення зв'язку «за закінченням терміну зберігання».

Аналогічно, 12.04.2017 року були надіслані податкові повідомлення-рішення № та № від 11.04.2017 року, однак повернулись на адресу позивача з відміткою поштового відділення зв'язку «за закінченням терміну зберігання».

З цього приводу, суд апеляційної інстанції зазначає те, що відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Враховуючи наведене положення ПК України, суд апеляційної інстанції констатує той факт, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога, які надсилались позивачу вважаються врученими.

Беручи до уваги встановлені обставини та наведені норми матеріального права, апеляційним судом встановлено те, що сума грошового зобов'язання є узгодженою, податковим органом дотримано порядок надіслання податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, а тому суд апеляційної інстанції вважає поданий позов підставним.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року у справі № 819/135/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Л.П. Іщук

І.М. Обрізко