Справа № 820/2641/18
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2018 р. №820/2641/18
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Панченко О.В.
за участю секретаря судового засідання - Денисенко А.А.,
представника позивача - Іванова Д.А.,
представника відповідачів - Кезлі М.Д.,
Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.03.2018р. №43-18;
- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017р. №240;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 31.03.2014р. приїхав в Україну з Сектору Газа (Палестина), який покинув через військові дії ізраїльської армії на території Сектору Газа та через утиски угрупуванням ХАМАС місцевого населення. Позивач вказує, що з 2014 року він навчається в Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна на медичному факультеті і не може повернутися до Сектору Газа через блокаду з боку Ізраїлю. Також, як вказує позивач, ізраїльські військові постійно затримують, катують та вбивають палестинське населення, особливо молодих чоловіків, в зв`язку з чим позивач вважає повернення в країну походження небезпечним.
Представник позивача у судове засідання прибув, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.
На виконання ухвали суду від 12.04.2018р. відповідачем, Державною міграційною службою України 11.05.2018 року надано відзив, в якому останній просив суд відмовити у задоволені позову, оскільки рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним, прийнятим на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту", оскільки позивач не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву.
Суд, вивчивши доводи позову та відзив проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, вислухавши пояснення сторін по справі, виходить з наступних підстав та мотивів:
З матеріалів справи, судом встановлено, що 31.03.2014 року громадянин Палестини ОСОБА_1 прибув в Україну за паспортом № НОМЕР_1 , виданим 10.01.2012 року строком дії до 09.01.2017 року, з метою навчання у Харківському Національному університеті ім. В.Н. Каразіна на медичному факультеті (а.с. 66-67).
Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017 року №240 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" (а.с. 93-94).
Не погодившись з наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017 року №240 позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати даний наказ (а.с. 103-109).
Державною міграційною службою України розглянуто скаргу, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 16.03.2018 року №43-18 про відхилення скарги на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017 року №240 (а.с.120).
Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
На підставі наказу від 09.11.2017 року №240, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області винесено повідомлення від 10.11.2017 року №61 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 82).
З урахуванням встановленого судом, суд зазначає наступне.
Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Поряд із цим, суд зауважує, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Під час розгляду Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту не було добуто доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
При цьому необхідно вказати, що ОСОБА_1 взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.
Позивач, також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст.1 та ч. 1 ст.18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
ОСОБА_1 заявляв, що змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі в Палестині через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою або бути змушеним вступати до різноманітних терористичних угрупувань, а також боїться загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. На території його міста існує конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Його будинок знесли бульдозером, внаслідок чого здоров`я батьків дуже погіршилось. Наразі вони ще поправили стан свого здоров`я із за постійного стресу та відсутності необхідних медикаментів. Він не може і не бажає повернутися до Палестини внаслідок зазначених побоювань.
Проте, такі заяви позивача спростовуються матеріалами справи.
Так, позивач як вже зазначалось вище проходив навчання в Харківському Національному університеті ім. В.Н. Каразіна. ОСОБА_1 за клопотанням університету 08.09.2016 року було продовжено термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 строком до 01.10.2017 року. Однак, позивач був відрахований з навчального закладу наказом №2301-3/599 від 14.09.2017 року.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області посвідка на тимчасове проживання в Україні скасована 21.09.2017 року.

Термін дії паспорту громадянина Палестини скінчився 09.01.2017 року.

Також, з висновку відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017 року (а.с. 95-102), судом встановлено, що на батьківщині батько позивача працює та повністю утримує його на території України, а мати не працює бо не хоче. Брати та сестри безперешкодно працюють та навчаються в Палестині.

Про наявність паспорту громадянина Палестини позивач на співбесіді не зазначив, тобто приховав факт, що він може користуватись своїми правами та має можливість повернутись до Палестини.

У співбесіді позивач також зазначив, що цілю його звернення до відповідача було виключно продовження навчання в Україні, Отже, позивач є мігрантом, а не біженцем.

Враховуючи вищевикладені обставини, не можуть вважатися обґрунтованими твердження позивача щодо побоювання бути призваним до лав опозиційних угрупувань. Для позивача не існує загрози брати участь у лавах цього терористичного угрупування. Вищевказане також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

З висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.11.2017 року (а.с. 95-102) вбачається, що на початку жовтня 2017 року у ОСОБА_4 за активного посередництва Єгипту підписана нова угода про примирення між ОСОБА_5 і Хамасом .

ІКП свідчить про переслідування тільки опонентів Хамас, у т.ч. членів партії Фатах, тобто не знайшло підтвердження переслідування пересічних палестинців. Враховуючи, що позивач та його родичі в Палестині не належали до жодної політичної партії, відтак побоювання позивача про переслідування на підставі політичних переконань є безпідставними.

Поряд із цим, суд звертає увагу на той факт, що позивач лише після відрахування та скасування посвідки на тимчасове проживання, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний факт дає підстави вважати, що позивач не побоюється повернення додому, а просто не хочу перебувати нелегально в Україні та бути витвореним за її межі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, не має підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 , немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приймаючи до уваги вище наведене, враховуючи той, факт, що відповідачі при прийнятті спірного рішення та наказу діяли в межах повноважень та у спосіб передбачений діючим законодавством України, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому даний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 8, 242, 243, 245, 246, 255, 295, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України; Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду. Або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 13 липня 2018 року.

Суддя О.В. Панченко