Справа № 751/9254/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

Київ

справа №751/9254/16-а

адміністративне провадження №К/9901/33326/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Шелест С.Б., Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є. від 17.01.2017 у справі №751/9254/16-а за позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Чернігівське ОУПФУ) щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон №1789-ХІІ) та зобов'язати відповідача призначити з 10.08.2016 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, він мав достатній стаж роботи, а саме: 20 років 7 місяців 16 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 18 років 3 місяці 28 днів, половина строку навчання у вищому навчальному закладі на денній формі - 2 роки 3 місяці 15 днів. З посиланням на норми ст.ст. 22, 58 Конституції України, вказував, що на нього розповсюджуються саме норми ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, які були чинні на час його роботи в органах прокуратури.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року скасовано постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії. Скаржник, з посиланням на положення ст. 22, ст. 58 Конституції України, вказує на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З цих підстав, позивач зазначає про те, що, перебуваючи на службі в органах прокуратури, він мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст.50-1 Закону №1789-ХІІ і які, всупереч положенням Конституції України, були звужені статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач:

з 01.09.1993 по 27.06.1998 навчався на денному стаціонарі у Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого, де отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста;

з 01.04.1998 по 29.10.1998 працював на посаді слідчого стажиста прокуратури Чернігівського району;

з 30.10.1998 по 05.11.1998 працював на посаді старшого слідчого стажиста прокуратури Чернігівського району;

з 06.11.1998 по 04.03.2001 працював на посаді старшого слідчого прокуратури Чернігівського району;

з 05.03.2001 працював на посадах старшого прокурора, начальника відділу, начальника управління прокуратури Чернігівської області.

10.08.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ.

Листом № 13992/05 від 08.09.2016 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення вказаної пенсії з посиланням на те, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо призначення спеціальних пенсій, в тому числі відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Також вказав на відсутність стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII (22 роки 6 місяців), оскільки до вислуги років, яка дає право на призначення вказаної пенсії можливо зарахувати лише 20 років 7 місяців 16 днів, а саме: стаж роботи на прокурорських посадах - 15 років 4 місяці 24 днів, стаж роботи на посаді слідчого - 2 роки 11 місяців 4 дні, половина строку навчання у вищому навчальному закладі на денній формі - 2 роки 3 місяці 15 днів (з 01.09.1993 - 31.03.1998).

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач незаконно відмовив позивачу в призначені пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до поданих ОСОБА_2 документів загальний стаж його роботи склав більше 20 років, а стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах більше 10 років, якого достатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що згідно ст. 22 Конституції при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон №1697-VII, згідно якого у позивача недостатньо загального стажу для призначення пенсії за вислугу років. Загальний стаж роботи позивача складає 20 років 7 місяців 16 днів, а саме: 15 років 4 місяці 24 дні - періоди роботи на посадах старшого прокурора, начальника відділу, начальника управління прокуратури Чернігівської області; 2 роки 11 місяців 4 дні - стаж роботи на посадах слідчого та 2 роки 3 місяці 15 днів - половина строку навчання у вищому навчальному закладі на денній формі, що є меншим, ніж 22 роки 6 місяців як передбачено ст. 86 Закону №1697-VII.

Дослідивши спірні правовідносини, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

На час звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як вбачається з копії трудової книжки та копії диплома позивача на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (10.08.2016) загальна вислуга років ОСОБА_2 склала 20 років 6 місяців 24 дні, а саме: на посадах слідчого стажиста, старшого слідчого стажиста та старшого слідчого прокуратури (починаючи з 28.06.1998 - після закінчення вищого навчального закладу) - 2 роки 8 місяців 5 днів, на прокурорських посадах - 15 років 5 місяців 6 днів та половина строку навчання у вищому навчальному закладі на денній формі - 2 роки 5 місяців 13 днів.

Враховуючи вищезазначені положення ст. 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше ніж 22 роки 6 місяців.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову та мотивів судового рішення суду першої інстанції вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач та суд пов'язують з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими мотивами та доводами суд касаційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, коли позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і зводяться до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року - без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду