Справа № 808/887/17(ПР/808/31/17)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2018 рокусправа № 808/887/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: суддя-доповідач: Шальєва В.А.
судді: Білак С.В. Юрко І.В.
секретар судового засідання: Яковенко О.М.
за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача Подсвірової Н.С.

представника відповідача Вологжаніної О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.03.2018 р. (суддя Лазаренко М.С.) в справі № 808/887/17 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), Міністерства оборони України (далі Міноборони) про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 (військовий шпиталь), яка призвела до незабезпечення його лікування у Чернігівській міській лікарні № 2 за кошти Міністерства оборони України, визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України щодо відмови в оплаті вартості лікування в Чернігівській міській лікарні № 2; стягнення з військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України на його користь вартості витрат на лікування в Чернігівській міській лікарні № 2 в сумі 36602,26 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.03.2018 р. позов задоволено частково, визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті вартості лікування в Чернігівській міській лікарні № 2 ОСОБА_1 ; стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 вартість витрат на лікування в Чернігівській міській лікарні № 2 в розмірі 36602,26 грн.; в задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 в частині визнання бездіяльності та дій військової частини НОМЕР_1 щодо незабезпечення лікування ОСОБА_1 у Чернігівській міській лікарні № 2 за кошти Міністерства оборони України та щодо відмови військової частини НОМЕР_1 у виплаті вартості лікування відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач Міністерство оборони України просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує, що на виконання вимог ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військово-медичним закладом (в цьому випадку військовим госпіталем військовою частиною НОМЕР_1 ) повинен складатися договір або гарантійний лист щодо відшкодування витрат на лікування в державному або комунальному медичному закладі, проте жодних фінансових документів не складалось, тому апелянт вважає, що відсутні підстави для здійснення виплати. Також зазначає про відсутність обґрунтування обсягу надання медичної допомоги та необхідності закупівлі ліків на суму 36602,26 грн. Крім того, позивач має право на звернення для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності. Про таке право позивача проінформовано листом від 19.01.2017 р. Будь-яких інших виплат законодавством не передбачено. Судом першої інстанції залишено поза увагою позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності саме військової частини щодо незабезпечення лікування позивача за рахунок Міноборони. При цьому Міноборони не вчинено протиправних дій щодо позивача, а судом першої інстанції зобов`язано відповідача оплатити витрати на лікування, не передбачені кошторисом.

У відзиві на апеляційну скарга позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник відповідача Міноборони апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності представника відповідача військової частини НОМЕР_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились до судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2015 року проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом по мобілізації, а з травня 2016 року проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 (далі в/ч п/п НОМЕР_2 ) на посаді начальника штабу - першого заступника командира гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону. Наказом командира в/ч п/п НОМЕР_2 від 02.09.2016 №191 наказано з 02 вересня 2016 року військовослужбовця за призовом підполковника ОСОБА_1 , начальника штабу - першого заступника командира 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, направити на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_1 м. Чернігів.

Відповідно до перевідного епікризу №4598, складеного військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 поставлено діагноз: ІХС. Гострий Q-інфаркт міокарду задньо-бокової ділянки лівого шлуночка (02.09.2016), дифузний кардіосклероз. СН І ст. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ступінь 2, ризик дуже високий. Цукровий діабет, 2 тип, середнього ступеня тяжкості, субмедкомпенсація.

За результатами проведеного медичного обстеження в/ч НОМЕР_1 вирішено направити позивача на продовження лікування до Чернігівської міської лікарні №2, в кардіологічному відділенні якої позивачу виконано КВГ з подальшим стентуванням дистального відділу ПКА, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №11061 Чернігівської міської лікарні №2.

Під час перебування на лікуванні у Чернігівській міській лікарні №2 позивачем витрачено на лікування власні грошові кошти на загальну суму 36602,26 грн.

Після проходження лікування у Чернігівській міській лікарні №2 позивач звернувся до командування в/ч п/п НОМЕР_2 з рапортом про компенсацію вартості наданих медичних послуг в Чернігівській міській лікарні №2. Листом від 09.11.2016 №13/428/1 позивачу відмовлено у наданні компенсації вартості наданих медичних послуг та запропоновано звернутися з відповідним рапортом до в/ч НОМЕР_1 .

Листом від 10.11.2016 №2304 в/ч НОМЕР_1 позивачу відмовлено у виплаті компенсації з посиланням на те, що відповідні асигнування для компенсації вартості ліків та медичних препаратів Чернігівському військовому шпиталю (військовій частині НОМЕР_1 ) Міністерством оборони України не виділялися.

Листом Міноборони від 19.01.2017 №116/14/1/223 позивачу відмовлено у виплаті компенсації коштів, витрачених під час лікування у Чернігівській міській лікарні №2, у зв`язку із тим, що повернення Міністерством оборони України коштів, особисто витрачених на лікування фізичною особою (військовослужбовцем), чинним законодавством України не передбачено.

Приймаючи до уваги, що проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин, підтвердження належними доказами факту оплати позивачем власними коштами лікування, яке позивач отримував у кардіологічному відділенні Чернігівської міської лікарні №2, документальне підтвердження розміру таких витрат на загальну суму 36602,26 грн., зважаючи на приписи статті 17 Конституції України та статей 11, 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення грошової компенсації коштів на його користь за рахунок коштів Міністерства оборони України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до в/ч НОМЕР_1 , суд першої інстанції вказав, що за приписами статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошові кошти на зазначені потреби виділяються саме Міністерством оборони України.

Судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційного оскарження, суд вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2015 р. проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом по мобілізації, а з травня 2016 року проходив військову службу у в/ч п/п НОМЕР_2 на посаді начальника штабу - першого заступника командира гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону. Наказом командира в/ч п/п НОМЕР_2 від 02.09.2016 №191 наказано з 02 вересня 2016 р. військовослужбовця за призивом підполковника ОСОБА_1 , начальника штабу - першого заступника командира 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, направити на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_1 м. Чернігів.

Відповідно до перевідного епікризу №4598, складеного військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 поставлено діагноз: ІХС. Гострий Q-інфаркт міокарду задньо-бокової ділянки лівого шлуночка (02.09.2016), дифузний кардіосклероз. СН І ст. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ступінь 2, ризик дуже високий. Цукровий діабет, 2 тип, середнього ступеня тяжкості, субмедкомпенсація.

За результатами проведеного медичного обстеження в/ч НОМЕР_1 вирішено направити позивача на продовження лікування до Чернігівської міської лікарні №2, в кардіологічному відділенні якої позивачу виконано КВГ з подальшим стентуванням дистального відділу ПКА, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №11061 Чернігівської міської лікарні №2.

Під час перебування на лікуванні у Чернігівській міській лікарні № 2 позивачем витрачено на лікування власні грошові кошти на загальну суму 36602,26 грн., що підтверджено платіжними документами, копії яких наявні в матеріалах справи.

Після проходження лікування у Чернігівській міській лікарні № 2 позивач звернувся до командування в/ч п/п НОМЕР_2 з рапортом про компенсацію вартості наданих медичних послуг в Чернігівській міській лікарні № 2. Листом від 09.11.2016 р. № 13/428/1 позивачу відмовлено у наданні компенсації вартості наданих медичних послуг та запропоновано звернутися з відповідним рапортом до в/ч НОМЕР_1 .

Листом від 10.11.2016 р. № 2304 в/ч НОМЕР_1 позивачу відмовлено у виплаті компенсації з посиланням на те, що відповідні асигнування для компенсації вартості ліків та медичних препаратів Чернігівському військовому шпиталю (військовій частині НОМЕР_1 ) Міністерством оборони України не виділялися.

Листом Міноборони від 19.01.2017 р. № 116/14/1/223 позивачу відмовлено у виплаті компенсації коштів, витрачених під час лікування у Чернігівській міській лікарні № 2, у зв`язку із тим, що повернення Міністерством оборони України коштів, особисто витрачених на лікування фізичною особою (військовослужбовцем), чинним законодавством України не передбачено.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Приписами статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 р. (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу регулюється статтею 11 Закону № 2011-ХІІ, за приписами частини 1 якої військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах (далі - Статут).

Відповідно до пункту 254 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Пунктом 260 Статуту визначено, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що саме наказом командира в/ч п/п НОМЕР_2 від 02.09.2016 р. № 191 позивача направлено на стаціонарне лікування до в/ч НОМЕР_1 м. Чернігів, звідки його переведено до кардіологічного відділення Чернігівської міської лікарні № 2, де позивачу проведено КВГ з подальшим стентуванням дистального відділу ПКА, що підтверджується перевідним епікризом № 4598, виданим в/ч НОМЕР_1 , відповідно, проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин та саме за направленням в/ч НОМЕР_1 (військового шпиталю).

Позивачем належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75-76 КАС України підтверджено факт оплати власними коштами вартості лікування та лікарських засобів, які позивач отримував у кардіологічному відділенні Чернігівської міської лікарні № 2, на загальну суму 36602,26 грн.

Оскільки відповідачами відмовлено у здійсненні компенсації витрачених на лікування коштів, з урахуванням приписів ст. 11 Закону № 2011-ХІІ, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації в розмірі 36602,26 грн. як коштів, які ним витрачені в період проходження лікування в Чернігівській міській лікарні № 2.

Відповідно до статті 23 Закону № 2011-ХІІ фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 671, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

До складу Міноборони входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоровя Збройних Сил України.

Одним із завдань Військово-медичного департаменту Міноборони є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.

Відтак, суд вважає обґрунтованим обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача як військовослужбовця на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованого статтею 11 Закону № 2011-ХІІ, за рахунок коштів саме Міністерства оборони України.

Доводи апелянта про відсутність підстав для здійснення на користь позивача виплат через не складення військово-медичним закладом (в цьому випадку військовим госпіталем військовою частиною НОМЕР_1 ) договору або гарантійного листа щодо відшкодування витрат на лікування в державному або комунальному медичному закладі суд вважає безпідставними, оскільки недотримання процедури з боку суб`єктів владних повноважень не може позбавляти особу гарантованого законом права.

Посилання апелянта на відсутність обґрунтування обсягу надання медичної допомоги та необхідності закупівлі ліків на суму 36602,26 грн. є безпідставними, оскільки матеріали справи містять належні докази понесення позивачем витрат у зазначеному розмірі саме на лікування, при цьому таке лікування обґрунтоване наявними в матеріалах справи медичними документами.

Щодо доводів про те, що позивач має право на звернення для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності, про яке позивача проінформовано листом від 19.01.2017 р., суд вказує на те, що наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, жодним чином не позбавляє його права на отримання належної медичної допомоги за рахунок Міністерства оборони України, при цьому вказані права не є взаємопов`язаними, а також не виключають їх реалізацію одне незалежно від іншого.

Стосовно не розгляду судом першої інстанції позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності саме військової частини щодо незабезпечення його лікування за рахунок Міноборони, суд вказує на те, що в задоволенні цієї частини позовних вимог судом відмовлено, що не враховано апелянтом.

Доводи про відсутність в діях Міноборони протиправності спростовані приведеними вище висновками суду, як й доводи про неврахування судом першої інстанції того, що такі витрати не передбачені кошторисом, оскільки такі витрати повинні бути передбачені у відповідних бюджетних асигнуваннях відповідача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.03.2018 р. в справі № 808/887/17 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.03.2018 р. в справі № 808/887/17 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 09.07.2018 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.07.2018 р.

Суддя-доповідач: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: І.В. Юрко