Справа № 308/5094/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/5055/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів: Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.
з участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника громадянина Афганістану ОСОБА_1 адвоката Самолюка Василя Васильовича на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року, ухвалене суддею Бедьо В.І. в місті Ужгороді о 16 год. 47 хв. у справі № 308/5094/18 за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Афганістану ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася з позовом в суд до громадянина Афганістану ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач 07 травня 2018 року незаконно, поза межами пункту пропуску перетнув державний кодон в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку в районі прикордонного знаку № 125-126 на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », однак, після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки та 07.05.2018 року в пункті пропуску «Малий Березний» Чопського прикордонного загону, на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію, був переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. Своїми діями відповідач вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Позивач також зазначає, що відповідно до ст. 263 КУпАП відповідача було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. Позивачем з`ясовано, що документи, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.
Затримано громадянина Афганістану ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, представником громадянина Афганістану ОСОБА_1 адвокатом Самолюком Василем Васильовичем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року та відмовити в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, представник апелянта, адвокат Самолюк Василь Васильович, посилається на те, що звернення з позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України, відповідно до статті 289 КАС України, можливе у випадку, коли суб`єктом владних повноважень подано адміністративний позов про примусове видворення та додає, що такого позову позивачем у справі подано не було, а отже відсутні підстави для застосування статті 289 КАС України та звернення з позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України. Крім того, апелянт зазначає, що 09 травня 2018 року, тобто ще до подання цього позову, відповідач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у встановленому законодавством порядку передана до Головного управління ДМС України в Закарпатській області. Представник відповідача вважає, що за таких умов, особа не може бути примусово видворена до моменту розгляду її заяви про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Також відповідач, посилається на те, що аналогічний позов вже було подано позивачем та стосовно нього прийнято рішення у справі № 308/5008/18.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , 07 травня 2018 року незаконно, поза межами пункту пропуску, перетнув державний кордон в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку в районі прикордонного знаку № 125-126 на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Великий Березний», однак, після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки та 07.05.2018 року в пункті пропуску «Малий Березний» Чопського прикордонного загону, на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію, був переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.
07 травня 2018 року щодо громадянина Афганістану ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, у зв`язку з тим, що 07.05.2018 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 , незаконно поза межами пункту пропуску перетнув державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку у 125-126 п/зн. та о 00 год. 50 хв. був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки.
При цьому, документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача були відсутні.
Факти затримання відповідача та відсутності в нього документів стверджуються протоколом про адміністративне затримання та протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів, складеними посадовими особами позивача від 07.05.2018 року.
Відповідно до ст. 263 КУпАП, відповідача було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення, однак виявилось, що документи, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.
11 травня 2018 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_2 прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Афганістану ОСОБА_1 .
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що підстав для законного перебування на території України відповідач не має. Так, зокрема, у нього відсутні документи, що посвідчують особу та дають право офіційно перебувати в України та виїхати з України, українською мовою відповідач не володіє, немає родичів на території України, які могли б надати допомогу в поверненні до країни походження, відсутні кошти на повернення і внесення застави. Вважає, що відповідач має лише намір потрапити до країн Західної Європи нелегальним шляхом.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Із змісту наведеної норми слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурою видворення іноземця чи особи без громадянства.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Згідно з ч. 3 та 4 цієї ж статті центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Оскільки приписи ст. 289 КАС України є спеціальними по відношенню до норми ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також прийняті пізніше ніж вказаний Закон, тому у випадку, що розглядається, вони користуються пріоритетом у застосуванні.
Згідно ч.ч. 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Водночас, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим.
Враховуючи відсутність у іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, а також високий ризик втечі, у позивача виникла необхідність забезпечити ідентифікацію відповідача, тому позивачем обґрунтовано та підставно заявлено цей позов.
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обумовлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України, в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини восьмої статті 30 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», положення цієї статті, тобто щодо примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи відповідача про факт подання заяви про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту та прийняття цієї заяви Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області не підтверджені належними доказами.
Тому, ці доводи відповідача не можуть бути визнані такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.
Не можуть бути визнані обґрунтованими доводи відповідача і щодо наявності в судах спору між тими самими сторонами і з тих самих підстав, оскільки спір в справі № 308/5008/18 на яку посилається відповідач, стосується затримання іноземця та особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства і є відмінним від спору в справі, що розглядається.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом вірно задоволено позов, оскільки позивачу необхідно здійснити ідентифікацію іноземця або особи без громадянства через відсутність документа, що дає право на виїзд з України, а також високий ризик втечі.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника громадянина Афганістану ОСОБА_1 адвоката Самолюка Василя Васильовича залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2018 року в справі № 308/5094/18 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Р.В. Кухтей

Т.В. Онишкевич