Справа № 825/2304/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

11 липня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/2304/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Тихоненко О.М.,

за участі секретаря Якуш І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.05.2018 № 161-18 про відмову у визнанні громадянина Республіки Ємен ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державнуу міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ємен ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він змушений був залишити країну походження через обгрунтовані побоювання стати жертвою збройного конфлікту та гуманітраної катастрофи на території Республіки Ємен. Крім того зазначає, що переслідується в країні свого походження через сексуальну орієнтацію. Всупереч наведеному, відповідач прийняв оскаржуване рішення без вивчення обставин справи та ситуації, що склалася в країні походження позивача, а тому останнє є необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Також судом наголошено, що відповідно до ч.5 ст.262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу суду надійшов відзив Державної міграційної служби України. При цьому, відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, в якому останній просить надати йому можливість скористатися визначеними ст.44 КАСУ правами.

Ухвалою суду від 03.07.2018 клопотання Державної міграційної служби України задоволено та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведенням судового засідання.

Позивач в судове засідання, призначене на 11.07.2018 об 11:00 год. не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в зв'язку з неможливістю бути присутнім, зазначивши при цьому про підтримання позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав клопотання, в якому розгляд справи просив провести без його участі. Одночасно проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

За таких обставин, враховуючи ч.11 ст.126, п.1 ч.3 ст.205 та ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14.12.2017 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що була прийнята до розгляду УДМС України в Чернігівській області.

Під час процедури розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача встановлено наступне, що також підтверджується матеріалами особової справи позивача:

- є громадянином Ємену, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин (канонів ісламу не дотрамується);

- зі слів, неодружений, дітей не має;

- у 2010 році отримав вищу освіту в Універсітеті Адену, з 2011 по 2016 роки працював у місті Сана;

- у 2016 році легально приїхав до Російської Федерації з метою навчання в Центрі овузівської підготовки іноземних громадян Інституту міжнародної освіти Тульського державного Університету, мав студентську візу терміном дії до 17.10.2017;

- до України прибув нелегально 15.08.2017;

- постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/10157/17 примусово видворений за межі території України та затриманий з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні;

- за захистом до УДМС України в Чернігівській області звернувся після його затримання та поміщення в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України;

- ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціх участі не брали;

- не має документів, що підтведжують факти переслідування;

- до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався та не був причетний до інцидентів із застосуванням до нього фізичного насильства через расу, релігію, національність, громадянства та політичні погляди.

Щодо себе позивач надав наступні свідчення:

В анкеті та реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно себе позивач надав наступні свідчення: є громадянином Ємену, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - Ємен, за національністю Ємен, за віросповіданням - мусульманин, але не слідує традиціям; має особисту ІД картку № НОМЕР_1; неодружений, дітей не має; має середню освіту та диплом бакалавра; володіє арабською, англійською та російською мовами; легально покинув територію Ємену 16.10.2016 за допомогою автобусу; до України прибув нелегально з території Російської Федерації 15.08.2017, кордон перетинав пішки та автомобілем; на території Російської Федерації за отриманням статусу біженця не звертався; виїхав з Ємену через погрози з боку ІДІЛ в Ємені; члени його родини в політичних, військових, громадських та релігійних організаціях не перебували та не перебувають; до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався; не був причетний до інцидентів із застосуванням до нього фізичного насильства через через расу, релігію, національність, громадянства та політичні погляди; невійськовозобов'язаний; документи, що підтверджують факти переслідування відсутні.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що остання робота його батьків спричинила погрози йому та його батькам з боку ІДІЛ в Ємені, а тому він покинув країну, з приводу своєї орієнтації зазначив, що надасть пояснення під час інтерв'ю.

Проте, рішенням ДМС України від 18.05.2018 № 161-18 позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу УДМС України в Чернігівській області було направлено відповідне повідомлення № 51 від 29.05.2018.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви. В свою чергу, суд, аналізуючи інформацію по країні походження позивача зазначає про наступне.

Єменська Республіка - це держава в Південно-Західній Азії, розташована на півдні Аравійського півострова. Омивається Червоним і аравійським морями індійського океану. Має сухопутний кордон із Оманом та Саудівською Аравією.

Згідно з офіційною інформацією, яка викладена в листі міністерства закордонних справ України від 01.02.2018 № 650/17-110-311 «військовий конфлікт між повстанцями руху «Ансар Алла» разом із колишнім президентом ОСОБА_3, які наразі контролюють столицю м.Сана, та урядовими силами на чолі з міжнародно визнаним главою країни А.Хаді, штаб-квартира яких розташована в м.Аден, триває з 2014 року. У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення території Ємену, підконтрольних хусітам. Наразі найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які до цього часу перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею в м.Сана та території північно-західного кордону із Саудівською Аравією».

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається, а військовий конфлікт відбувається не на всій території країни.

Як вбачається з свідчень, аргументів та тверджень позивача, наданих УДМС України в Чернігівській області можна дійти висновку, що останній має лише припущення стосовно ймовірності його переслідування, оскільки не зміг описати характер переслідування та наслідки такого переслідування.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач безперешкодно та легально виїхав з Ємену і тривалий час проживав та перебував на території третьої безпечної країни - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Таким чином, матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Республіки Ємен добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Частиною 7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Крім цього, суд зазначає, що п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 № 31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

З наведеного слідує, що під час розгляду особової справи шукача притулку, ДМС України встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Згідно положень ст.15 Директиви 2011/95/EU Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу по стандартах для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефеціарів міжнародного захисту і по єдиному статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, яка кореспондується з умовами, що визначені п.13 ч.1 ст.1 Закону серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

В свою чергу, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні походження останнього, ДМС України не встановлено фактів щодо можливості застосування до нього нелюдського поводження та катування у разі повернення до країни громадянської належності, а за час його перебування в Україні ситуація в Ємені не змінилася.

Крім того, відповідно до п.77,79 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво) передбачено, що «певна соціальна група» зазвичай включає в себе осіб однакового походження, звичок та соціального статусу. Твердження про побоювання переслідувань за іншими причинами, тобто расовим, релігійним або національним. Як правило, належність до певної соціальної групи не є достатньою підставою клопотання про отримання статусу біженця.

Суд зауважує, що доводи позивача, викладені в заяві-анкеті щодо побоювань переслідування через колишню трудову діяльність його не заслуговують на увагу, так як вони мають багато протирічь і розходжень із тим, що стало відомо про ситуацію в країні походження, що унеможливлює визнання зазначеного останнім факту правдоподібним або ймовірним та спростовує доводи, викладені в позові.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво) визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після нього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд також враховує п.62 Керівництва, який дозволяє відрізнити поняття мігранта від біженця, а саме: якщо особа, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Відповідно до п.п.5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов'язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов'язок доказування». У відповідності із загальними принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, в заяві біженця заявник зобов'язаний довести достовірність своїх доводів і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що позивач не повідомив справжньої мети приїзду до України, враховуючи його скрутне фінансове становище та офіційну інформацію від Міністерства закордонних справ України щодо ситуації в Республіці Ємен, можна зробити висновок, що останній не переховується від переслідування за конвенційними ознаками, а не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності внаслідок своїх особистих бажань зміни життя на краще, що впевнено дозволяє стверджувати про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками, зазначеними в Законі №3671-IV.

Крім того, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм права та враховуючи, що позивач мав намір нелегально потрапити до країн західної Європи, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише після затримання та поміщення до ПТПІ, можна дійти висновку, що останній не мав наміру звертатись за захистом в України.

Відповідно до ст.7 Закону № 3671-IV оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.4). До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч.7).

Стаття 8 Закону № 3671-IV передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша). Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи нейтрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта).

Частинами шостою-сьомою цієї ж статті визначено, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1, п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів ч.6 ст.8 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення від 18.05.2018 № 161-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. Відповідно позовна вимога про скасування цього наказу задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вказана вимога також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Ємен ОСОБА_2 належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 168, 227-229, 241,243,244-246,250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 14000) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, 14000, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя О.М. Тихоненко

Повний текст рішення суду складено 13.07.2018.