Справа № 805/3217/18-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 р. Справа№805/3217/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

про визнання незаконним рішення від 28 лютого 2018 року та зобов'язання вчинити дії

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення від 28 лютого 2018 року щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, зобов'язання зарахувати до страхового стажу померлого годувальника ОСОБА_2 період роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ПП ОСОБА_2.) та призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника на неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 19 жовтня 2017 року.

В обґрунтування позову зазначає, що 19 жовтня 2017 року подала заяву до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про призначення їй пенсії по втраті годувальника на неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

28 лютого 2018 року відповідачем було винесене рішення щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника через відсутність у померлого годувальника ОСОБА_2 необхідного страхового стажу - 9 років. Зазначає, що загальний страховий стаж померлого годувальника становить 04 роки 04 місяці 28 днів. До загального страхового стажу померлого годувальника не зараховано період роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4» приватного підприємця ОСОБА_3.

Вважає рішення відповідача незаконним, оскільки раніше до 20 лютого 2008 року знаходилася у шлюбі з померлим ОСОБА_2, від якого має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 233/6023/15-ц, яке набуло законної сили 04 грудня 2015 року, ОСОБА_2 був визнаний безвісно відсутнім з 01 травня 2014 року.

З зазначених підстав позивач вважає рішення відповідача від 28 лютого 2018 року незаконним, таким що суперечить ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та просить скасувати його.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04 червня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року розгляд справи відкладено на 23 червня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2018 року розгляд справи відкладено на 11 липня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року замінено первинного відповідача Костянтинівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області на його правонаступника Костянтинівсько-Дружківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Позивач в судове засідання не з'явилася, конверт з судовою повісткою повернувся до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання». До суду з'явився представник ОСОБА_1, який зазначив, що позивач в дійсний час знаходиться в Російській Федерації. Проте, довіреність представника не посвідчена нотаріально, підписана директором комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», та яка суперечить ст. 245 Цивільного кодексу України (а.с. 20).

Згідно до вимог частини третьої ст. 244 Цивільного кодексу України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами.

За вимогами абзацу 4 частини третьої статті 245 Цивільного кодексу України довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. З зазначених підстав довіреність підписана директором комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», проте, м. Костянтинівка не є населеним пунктом, не немає нотаріусів.

Відповідачем надано письмові заперечення (а.с. 30-32). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивачем не надано трудової книжки померлого годувальника ОСОБА_2 Відповідно до акту позапланової перевірки від 12.01.2018 року № 0078/08.3-14 документи для підтвердження стажу роботи ОСОБА_2 надані не в повному обсязі, тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Зауважує, що заявницею не надано свідоцтво про смерть ОСОБА_2, а лише копію рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 233/6023/15-ц про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім з 01.05.2014 року.

Наголошує, що дії управління не суперечать чинному законодавству, тому просив відмовити в позові ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представником відповідача надано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 38).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_4 (а.с. 7). Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7 звор.бік).

Згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 позивач має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12) від шлюбу з ОСОБА_2, який було розірвано 20 лютого 2008 року згідно свідоцтва серії НОМЕР_3 (а.с. 13). В новому шлюбі з ОСОБА_6 позивач отримала прізвище ОСОБА_6 (а.с. 14).

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання безвісно відсутнім її колишнього чоловіка ОСОБА_2.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 233/6023/15-ц, яке набуло законної сили 04 грудня 2015 року, ОСОБА_2 був визнаний безвісно відсутнім з 01 травня 2014 року (а.с. 16).

В рішенні зазначено, що син позивача від шлюбу з ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_1 у листопаді 2006 року ОСОБА_2 знявся з реєстрації у м. Костянтинівка та виїхав проживати у м. Євпаторія АР Крим. У квітні 2014 року позивачу від доньки стало відомо, що ОСОБА_2 довгий час ніде не працював, зловживав спиртними напоями, посварився з батьками та залишив місце свого проживання, і тепер його місцезнаходження невідоме.

Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також підтверджує факт відсутності її сина за місцем проживання з квітня 2014 року і місце перебування його їй не відоме.

З зазначених підстав позивач 19 жовтня 2017 року звернулася з заявою до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про призначення їй пенсії по втраті годувальника на неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 19).

Проте, рішенням Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 28.02.2018 року позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника на підставі статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 9).

Згідно з актом позапланової перевірки від 12.01.2018 року № 0078/08.3-14 документи для підтвердження стажу роботи ОСОБА_2 надані не в повному обсязі, тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (а.с. 17).

Актом встановлено, що заявницею не надано свідоцтво про смерть ОСОБА_2, а лише копію рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 233/6023/15-ц про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім з 01.05.2014 року. З зазначених підстав відповідач не бере до уваги довідку приватного підприємця ОСОБА_7 від 12.10.2017 року № 3 про те, що ОСОБА_8 працював у неї продавцем непродовольчих товарів з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року (а.с. 15).

Слід зауважити, що приватний підприємець ОСОБА_7 надала на адресу свого сина ОСОБА_8 довідку від 12.10.2017 року № 3 після того, як підтверджує у 2015 році в суді факт відсутності її сина за місцем проживання з квітня 2014 року.

Спірним питанням даної справи є правомірність прийняття відповідачем рішення від 28.02.2018 року про відмову в призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо невиплати пенсії по втраті годувальника позивачу з 19 жовтня 2017 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині 2 статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім'ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Усиновлені діти мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми.

Пасинок і падчерка мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми, якщо вони не одержували аліментів від батьків.

Неповнолітні діти, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, зберігають це право і в разі їх усиновлення.

Положення цього Закону, що стосуються сім'ї померлого, відповідно поширюються і на сім'ю особи, визнаної безвісно відсутньою або оголошеною померлою у встановленому законом порядку.

Пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

З наведених норм закону вбачається, що право на пенсію по втраті годувальника мають члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування та Пенсійним органом має бути встановлений факт спорідненості при вирішенні питання про призначення пенсії з наданих заявником документів на підтвердження цього.

Як встановлено судом, позивачем дійсно подано до заяви копію свідоцтва про народження дитини позивача ОСОБА_4 серії НОМЕР_2, що не спростовується сторонами. Отже, неповнолітня дитина позивача є дитиною від шлюбу з ОСОБА_2, який був визнаний судом не померлим, як помилково вказує позивач, а саме: безвісно відсутнім.

При цьому, суд зауважує, що стаття 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого чи безвісно відсутнього годувальника, які були на його утриманні.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що її колишній чоловік є померлим, однак ані відповідачу, ані суду свідоцтва про смерть ОСОБА_2 не надано.

Проте, надано рішення суду про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_2, тому вимоги позивача стосовно визнання незаконним та скасування рішення від 28 лютого 2018 року щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника підлягають задоволенню.

Стосовно інших вимог та способу захисту свого права, суд зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб - зобов'язання відповідача зарахувати до страхового стажу померлого годувальника ОСОБА_2 період роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ПП ОСОБА_2.), однак, як вказано вище, свідоцтва про смерть ОСОБА_2, про яку стверджує позивач, не надано, а приватним підприємцем її колишній чоловік був зареєстрований лише з 02.06.2003 року, що підтверджується безкоштовним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. До того ж, робота одного приватного підприємця у іншого приватного підприємця не передбачена Цивільним чи Господарський кодексом України, оскільки результати роботи приватних підприємців, звітність ведуться окремо.

Таким чином, в цій частині позовних вимог слід відмовити. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення».

Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить, захисту прав неповнолітньої дитини, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника від 19 жовтня 2017 року.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВІРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: 85110, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження згідно даний з ЄДР: 85113, Доненька область, м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, буд. 25, ) про визнання незаконним та скасування рішення від 28 лютого 2018 року щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, зобов'язання зарахувати до страхового стажу померлого годувальника ОСОБА_2 період роботи з 01 листопада 1995 року по 30 червня 2000 року в торгівельному домі «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ПП ОСОБА_2.) та призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника на неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до статті 36 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 19 жовтня 2017 року - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 28 лютого 2018 року про відмову в призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Зобов'язати Костянтинівсько-Дружківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по втраті годувальника від 19 жовтня 2017 року № 5107.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з судового збору у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11 липня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.