Справа № 826/6786/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 липня 2018 року № 826/6786/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - Святошинський ВДВС ГТУЮ у м. Києві, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2014 року ВП №45314647, прийняту старшим державним виконавцем Гуріною Дарією Ігорівною Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2016 року ВП№ 45314647, прийняту старшим державним виконавцем Абакумовою Надією Іванівною Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі виконавчого напису №6455 від 04.06.2013 звернено стягнення на іпотечне майно, натомість на підставі цього ж виконавчого напису державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 2 925 514, 28 грн., яка виникла на підставі Договору про надання відновлювальної кредитної лінії, чим порушено вимоги чинного законодавства щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також позивач зазначає, що оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на відчуження від 15.09.2016 в межах виконавчого провадження №45314647 винесено з порушенням вимог ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», так як накладено арешт на все майно боржника за виконавчим документом, на підставі якого виключно звертається стягнення на конкретне майно.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав заяву про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, письмових заперечень та копії матеріалів, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті рішення, вчиненні дії, допущенні бездіяльності, з приводу яких подано позов, суду не надав.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 КАС України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №475/77185 (відновлювальна кредитна лінія), згідно якого ОСОБА_1 отримав у вигляді відновлювальної кредитної лінії 366 009, 54 доларів США.

В якості забезпечення зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №475/77185 від 19.02.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) ОСОБА_1 (іпотекодавець 1) та ОСОБА_3 (іпотекодавець 2) 19.02.2007 укладено договір іпотеки №02-10/407, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим №343 (зі змінами внесеними додатковими угодами №1 та № 2 до нього, посвідченими тим же нотаріусом 31.07.2007 за реєстровим № 3828, та 24.04.2008 за реєстровим №2520 відповідно).

Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки від 19.02.2007 №02-10/407, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» земельну ділянку, площею 0,0774 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому 04.06.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем на договорі іпотеки №02-10/407 від 19.02.2007 вчинено виконавчий напис за реєстровим №4655, згідно якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №476/77185 від 19.02.2007 у розмірі 366 009, 54 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 20.05.2013 становить 2 925 514, 28 грн., на підставі якого запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,0774 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вище зазначена земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №85240884 від 18.04.2017 о 15:08:46, позивачу стало відомо, що Святошинським районним відділом Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №45314647 від 15.09.2016 на земельну ділянку накладено арешт нерухомого майна.

Разом із цим, на підставі виконавчого напису №6455 від 04.06.2013 ПАТ «Укрсоцбанк» подано заяву за вих. №08.305/186/27169 від 21.10.2014 начальнику ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1

Старшим державним виконавцем Гуріною Д.І. відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45314647 з примусового виконання виконавчого напису №6455 від 04.06.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 2 925 514, 28 грн.

Старшим державним виконавцем Абакумовою Н.І. відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_1

Для захисту своїх порушених прав та зняття арешту з майна позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 606-ХIV - примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 5 Закону № 606-ХIV передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону № 606-ХІV зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-ХIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з статті 17 Закону № 606-ХІV підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Стаття 18 Закону № 606-ХIV передбачає ряд вимог, які пред'являються до виконавчого документа, а саме: у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону № 606-ХIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 25 Закону № 606-ХIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Статтею 89 Закону України «Про нотаріат» встановлено вимоги щодо порядку оформлення виконавчого напису як виконавчого документу. Так у виконавчому написі повинні зазначатися:

дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис;

найменування та адреса стягувача;

найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення;

суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення;

розмір плати, сума державного мита. сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника;

номер, за яким виконавчий напис зареєстровано;

дата набрання юридичної сили.

Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Слід зазначити, що відповідно до норм закону про виконавче провадження при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження державний виконавець перевіряє відповідність виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого відкрито виконавче провадження, вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а не вимогам інших законів.

Судом досліджено зміст виконавчого напису №4655 від 04.06.2013 та встановлено, що він відповідає вимогам, визначеним законодавцем як до виконавчого напису, так і до виконавчого документу. Як зазначено в судовому засіданні представником позивача, позивач не звертався до суду з позовом про оскарження виконавчого напису №4655 від 04.06.2013, та таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №4655 від 04.06.2013 не визнаний.

Суд не бере до уваги твердження позивача стосовно того, що на підставі виконавчого напису №4655 від 04.06.2013 уже звернено стягнення на іпотечне майно та на підставі цього ж виконавчого напису державним виконавцем відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача заборгованості, оскільки вказаним виконавчим документом лише запропоновано звернути стягнення на іпотечне майно, а виконавчий напис є виконавчим документом в розумінні статті 17 Закону № 606-ХІV, який підлягає виконанню державною виконавчою службою, що й зроблено було відповідачем.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2014 року ВП №45314647 узгоджуються з вимогами Закону №606, відповідає критеріям правомірності рішень суб'єкта владних повноважень, наведених в ч.3 ст.2 КАС України в редакції, що була чинна на час винесення оскаржуваної постанови. Отже підстави для визнання такої постанови протиправною та скасування відсутні. Оскільки судом не встановлено порушення прав та інтересів позивача оскаржуваним рішенням, в задоволенні адміністративного позову в цій частині слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2016 ВП№ 45314647, прийняту старшим державним виконавцем Абакумовою Надією Іванівною Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, суд зазначає.

Відповідно до положень статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ст. 57 Закону № 606-XIV).

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За приписами частини 8 статті 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV).

Згідно частин 6, 7 статті 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України "Про заставу".

Аналогічні положення містяться у статті 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, має право, у разі не виконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Як вбачається із роз'яснень Верховного Суду України, викладених у його листі від 01.02.2015 «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом із тим статтею 60 Закону № 606-XIV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, у тому числі відповідно до частини 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно із частиною 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у випадках, передбачених частиною 3 статті 54 цього самого закону. Вказані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить не звільнити майно з під арешту, а скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2016 ВП№ 45314647, якою накладено арешт на все майно, що належить йому, в той час як за виконавчим документом звертається стягнення на конкретне майно.

При цьому, позивачем не доведено на яке саме майно, що йому належить, окрім предмета іпотеки, незаконно накладено арешт.

За таких, обставин суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Слід також зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" №44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини").

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2016 ВП№ 45314647, прийнятої старшим державним виконавцем Абакумовою Надією Іванівною Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 72-73, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.В. Аблов