Справа № 800/298/17
Суддя: Князєв Всеволод Сергійович
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 800/298/17

Провадження № 11-494сапс18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого судді-доповідача Князєва В. С.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

представник відповідача - РусаковаІ. Г.,

розглянула в судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2018 року (судді Бевзенко В. М., Білоус О. В., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л., Шарапа В. М.),

У С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 20 червня 2017 року про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області безстроково; зобов'язати ВРП повторно розглянути це питання.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про наявність передбаченої пунктом 3 частини двадцять першої статті 79 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» підстави для скасування оскаржуваного рішення, а саме відсутність у ньому посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. На його думку, оскаржуване рішення містить неправдиві та недостовірні твердження, а також надумані та вигадані мотиви, з яких відповідач дійшов помилкового висновку.

Позивач указав на те, що, приймаючи спірне рішення, ВРП послалася виключно на матеріали дисциплінарного провадження стосовно позивача, яке вже було предметом розгляду дисциплінарної палати цього органу та у відкритті дисциплінарної справи за яким було відмовлено у зв'язку із закінченням строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. На переконання ОСОБА_3, відповідач розглянув питання про внесення подання однобічно, оскільки послався лише на одну скаргу і не врахував інших обставин, які характеризують його як суддю.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 20 березня 2018 року у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та прийняття нового - про задоволення позову.

На обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги позивач зазначив, що суд попередньої інстанції не надав правової оцінки всім його доводам та не навів мотивів їх відхилення, зокрема, щодо неправдивості та недостовірності посилань ВРП на існування визначених законом підстав для прийняття рішення про відмову у внесенні подання, надуманості та помилковості мотивів, якими ВРП обґрунтувала таке рішення, щодо необґрунтованості сумніву відповідача у відповідності ОСОБА_3 як судді критерію доброчесності та професійної етики, а також щодо однобічності спірного рішення, прийнятого ВРП без урахування його доводів.

Крім наведеного, апелянт зазначає, що суд залишив поза увагою його доводи з приводу безпідставності посилань відповідача на невмотивованість прийнятої ОСОБА_3 постанови в адміністративній справі № 1005/12037/2012, і що це рішення може вплинути на довіру суспільства до судової влади, оскільки зі скаргою на дії судді звернулася лише одна особа, водночас згадане рішення залишив без змін суд апеляційної інстанції, а подальше його скасування Вищим адміністративним судом України обґрунтоване незалученням до участі у справі особи, прав якої стосувався судовий розгляд. Крім того, апелянт зауважив, що ВРП не мала права давати оцінку процесуальним діям судді під час розгляду ним конкретної справи.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість наведених у ній доводів, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні 05 липня 2018 року позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених у ній мотивів. Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Як установив суд першої інстанції, Президент України Указом від 19 серпня 2010 року № 823/2010 призначив ОСОБА_3 на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області строком на п'ять років.

Зазначений п'ятирічний строк повноважень судді закінчився 19 серпня 2015 року.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС) рішенням від 20 листопада 2015 року № 568/бо-15 рекомендувала ОСОБА_3 для обрання на посаду судді цього ж суду безстроково, про що внесла відповідне подання до Верховної Ради України.

28 жовтня 2016 року Верховна Рада України на підставі пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» передала до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) подання, документи та рекомендацію ВККС про обрання позивача на посаду судді, які не розглянуті Верховною Радою України.

12 січня 2017 року ВРЮ прийняла рішення про реорганізацію ВРЮ у ВРП, набуття членами ВРЮ статусу членів ВРП та здійснення повноважень ВРП. Згідно з рішенням ВРЮ від 12 січня 2017 року ВРП є правонаступником майна, прав та обов`язків ВРЮ. 15 березня 2017 року завершено реорганізацію ВРЮ у ВРП.

20 червня 2017 року ВРП, розглянувши рекомендацію ВККС, висновок члена ВРП Лесько А. О., матеріали про обрання позивача на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області безстроково та заслухавши його, прийняла рішення №1637/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області».

Таке рішення відповідач мотивував тим, що під час розгляду зазначеного питання було виявлено обставини, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення ОСОБА_3 на посаду судді безстроково. Згідно з пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» наявність таких обставин є підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ВРП діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, її рішення є аргументованим, зокрема у ньому наведено визначені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» підстави для відмови у внесенні Президенту України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді. Водночас суд установив відсутність закріплених у частині двадцять першій статті 79 наведеного Закону підстав для скасування рішення ВРП.

Перевіривши обґрунтованість рішення суду попередньої інстанції в межах наведених в апеляційній скарзі доводів, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

З метою виконання завдання з формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів ВРП наділена повноваженнями вносити Президентові України подання про призначення судді на посаду (пункт 1 частини першої статті 3 цього ж Закону).

За правилами статті 36 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП.

ВРП ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд ВРП.

На засіданні ВРП кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена ВРП, який визначений доповідачем у цій справі.

Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Згідно зі статтею 37 цього Закону рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП.

Засідання ВРП у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів ВРП.

Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.

Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

За правилами частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

При цьому ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо: 1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС; 2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата (абзац другий частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Згідно з частинами двадцятою та двадцять першою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом.

Рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

У справі, яка розглядається, встановлено, що питання про внесення Президентові України подання щодо призначення ОСОБА_3 на посаду судді безстроково вирішувалося за його присутності на засіданні ВРП 20 червня 2017 року у складі дев'ятнадцяти її членів, тобто повноважним складом.

Член ВРП, визначений доповідачем, повідомив, що ним встановлено обставини, які не були предметом розгляду ВККС та можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням.

Доповідач зазначив, що у жовтні 2016 року до ВРП надійшла скарга на дії судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3., яка стосувалася розгляду ним у грудні 2012 року адміністративної справи № 1005/12037/2012. Друга дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 11 квітня 2017 року № 779/2дп/15-17 відмовила у відкритті дисциплінарного провадження за цією скаргою у зв'язку із закінченням установленого законом строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Водночас оскільки зазначені матеріали відповідно до пункту 17 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» були долучені до суддівського досьє ОСОБА_3, доповідач указав на потребу їх урахування під час прийняття ВРП рішення про внесення подання.

Так, ВРП установила, що на розгляді у судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3. перебувала справа № 1005/12037/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Житлоінвест-Гарант» (далі - ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант») до Комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Бориспільське БТІ») про зобов'язання вчинити певні дії.

Члени ВРП звернули увагу на те, що позовну заяву у цій справі було подано 19 грудня 2012 року, провадження у ній відкрито цього ж дня та призначено до розгляду на 21 грудня 2012 року, при цьому спір стосувався реєстрації права власності на недобудований багатоквартирний житловий будинок.

21 грудня 2012 року в справі прийнято постанову, якою позов задоволено: визнано протиправними дії КП «Бориспільське БТІ» щодо відмови у реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва - недобудований дев'ятиповерховий багатоквартирний будинок № АДРЕСА_1 Київської області; зобов'язано КП «Бориспільське БТІ» зареєструвати за ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» право власності на вказаний об'єкт будівництва.

Суд апеляційної інстанції залишив зазначене судове рішення без змін, однак Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 липня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на незалучення до участі у справі ТОВ «Тира», яке посилалося на наявність у нього майнових прав на указаний об'єкт незавершеного будівництва.

Обговорюючи кандидатуру ОСОБА_3, члени ВРП ставили йому питання щодо пріоритетності розгляду цієї справи, потреби її розгляду у дводенний строк, навантаження суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області, строку надсилання учасникам справи судових повісток, установленого Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС), пріоритетності для нього як судді швидкого розгляду справи чи дотримання прав її учасників; наслідків, які могли настати у результаті реєстрації за ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» права власності на незавершений будівництвом дев'ятиповерховий багатоквартирний житловий будинок, підстав скасування рішення КП «Бориспільське БТІ», а також щодо правил підсудності.

Надаючи відповіді, позивач, серед іншого, зазначив, що вчинив неправильно, через брак досвіду підійшов до вирішення спору поверхово, не зробив запитів і просив членів ВРП надати йому кредит довіри.

Доповідач запропонував прийняти рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області безстроково.

Обговоривши кандидатуру позивача, члени ВРП одноголосно підтримали цю пропозицію.

Результати голосування: «за відмову у внесенні подання» - 19, «проти» - 0, «не брали участі в голосуванні» - 0.

Як видно зі змісту оскаржуваного рішення, його прийнято з підстави, передбаченої пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме існування обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі такого призначення.

У позові ОСОБА_3 послався на наявність передбаченої пунктом 3 частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» умови для скасування спірного рішення, за якою таке рішення підлягає скасуванню, якщо воно не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

Однак під час вирішення спору суд попередньої інстанції правильно встановив, що спірне рішення ухвалене повноважним складом ВРП, підписане всіма членами, які брали участь в його ухваленні, у ньому наведено як визначені законом підстави, так і мотиви його прийняття.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про відсутність обов'язкових (формальних) підстав для скасування рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, встановлених пунктами 1 - 3 частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та помилковість доводів позивача щодо їх наявності.

Позивач не погоджується із мотивами ВРП, якими вона аргументувала існування обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення позивача на посаду судді безстроково, стверджує, що оскаржуване рішення відповідача ґрунтується на неправдивих та недостовірних відомостях, а мотиви його прийняття є надуманими та вигаданими.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що з огляду на наведені вище положення частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та належать до її виключної компетенції як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, однією з основних функцій якого є забезпечення формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Зокрема, цей Суд указав, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства», рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 08 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об'єднаного Королівства»).

Під час розгляду справи встановлено, що ВРП прийняла оскаржуване рішення одноголосно у відкритому засіданні на підставі наявних у неї матеріалів після їх дослідження та обговорення кандидатури ОСОБА_3, за його особистої участі та з урахуванням наданих ним відповідей на поставлені членами ВРП запитання.

На засіданні ВРП позивач підтвердив помилковість своїх дій під час розгляду ним справи № 1005/12037/2012.

Отже, немає підстав стверджувати, що висновки відповідача є свавільними, нераціональними, непідтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.

У свою чергу, позивач не зазначив, які саме відомості є надуманими, неправдивими чи недостовірними і які саме з повідомлених ним обставин відповідач залишив поза увагою, тому наведені ним в апеляційній скарзі доводи не можуть бути визнані обґрунтованими.

Посилання позивача на те, що зі скаргою на його дії як судді у згаданій справі звернулася лише одна особа, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які впливають на суспільну довіру до судової влади, можуть бути встановлені ВРП і за відсутності будь-яких скарг.

Крім іншого, позивач акцентував на необґрунтованості сумніву ВРП стосовно відповідності ОСОБА_3 критерію доброчесності.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що норма підпункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» містить дві самостійні передумови для відмови у внесенні подання, а саме: наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, а також наявність обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням судді.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач обґрунтував своє рішення наявністю другої із перелічених умов, тому зазначені доводи позивача є необґрунтованими.

Додатково позивач зазначав, що ВРП не мала повноважень оцінювати його процесуальні дії та рішення як судді, відповідач же в основу спірного рішення поклав скаргу на його дії, за якою Друга дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 11 квітня 2017 року № 779/2дп/15-17 відмовила у відкритті дисциплінарного провадження у зв'язку із закінченням установленого законом строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

З цього приводу варто відзначити, що, приймаючи оскаржуване рішення, ВРП не оцінювала наявності або відсутності в діях позивача дисциплінарного проступку, а рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді не є заходом дисциплінарного впливу.

Водночас ВРП не перевіряла і правомірності прийнятого ОСОБА_3 судового рішення у справі № 1005/12037/2012, оскільки це віднесено до компетенції судів вищих інстанцій, натомість відповідач оцінював дії позивача як судді з метою з'ясування обставин, потрібних для вирішення питання про внесення подання про призначення особи на посаду судді безстроково.

Відповідач, виконуючи покладений на нього обов'язок з формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, був зобов'язаний перевірити відповідність поведінки судді нормам моралі, етики, очікуваної суспільством доброчесності та відкритості з метою виявлення обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення особи на посаду судді.

Відповідно до пункту 2 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов'язаний дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Згідно зі статтями 1, 3 розділу I Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, його поведінка була бездоганною.

Суддівська етика - це певна система базових принципів регламентації поведінки суддів у судовому засіданні, в суді та позасудової поведінки, які побудовані з урахуванням особливостей професійної діяльності судді та створені для підтримки суддівських стандартів, діють об'єктивно і незалежно з метою збільшення значущості існуючих правових норм та правил поведінки для суддів.

Високі стандарти поведінки полягають у тому, що суддя як на роботі, так і поза її межами, в повсякденному житті має демонструвати таку поведінку, щоб учасники процесу і сторонні бачили в ньому еталон порядності і справедливості - високоморальну, чесну, стриману, врівноважену людину. При цьому суддя має не лише подавати особистий приклад, але й пропагувати етичну поведінку серед учасників процесу та оточення, вимагати такої поведінки від інших.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що довіра до судової системи є надзвичайно важливою в контексті глобалізації спорів та зростання доступу до судових рішень. Також у державі, що керується верховенством права, громадськість очікує прийняття загальних принципів, які б відповідали вимогам справедливого суду та забезпечували б основоположні права. Обов'язки, покладені на суддів, мають визначатися таким чином, щоб гарантувати неупередженість суддів та їхню ефективну діяльність (пункт 9).

Положення міжнародних документів та законодавства України визначають, що суддя має дотримуватись високих стандартів поведінки та не вчиняти дій, які підривають авторитет правосуддя.

Професійні та моральні якості суддів відображають рівень здійснення правосуддя в державі. Посада судді вимагає як максимальної концентрації професійних знань, так і високого рівня моральних якостей особи, а тому особисті й моральні якості кандидата на посаду судді поряд з професійними якостями є визначальними характеристиками при вирішенні питання про призначення його на посаду.

Кандидат на посаду судді претендує на одержання повноважень посадової особи, уповноваженої на виконання функцій держави, - здійснення правосуддя, тому при вирішенні питання про можливість рекомендувати такого кандидата ВРП зобов'язана врахувати всі обставини, які перешкоджають кандидату на посаду судді зайняти таку посаду, в тому числі й ті, що негативно його характеризують.

Оцінюючи установлені під час вирішення спору обставини, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що немає правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача.

Згідно зі статтею 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення немає.

Керуючись статтями 308, 310, 316, 322 КАС, Велика Палата Верховного Суду

П О С Т А Н О В И Л А :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 липня 2018 року.

Головуючий суддя-доповідач В. С. Князєв
Судді:
Н. О. Антонюк О. Б. Прокопенко
С. В. Бакуліна Л. І. Рогач
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська
Н. П. Лященко