Справа № 805/1224/16-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа №805/1224/16-а

адміністративне провадження №К/9901/11365/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30.08.2016 (суддя Голошивець І.О.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 (колегія суддів у складі: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., Сухарька М.Г.) у справі № 805/1224/16-а за позовом ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції Донецької області, про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - відповідач, ГТУЮ у Донецькій області), третіх осіб: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - ГУ ДКС України у Донецькій області), Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції Донецької області (далі - Центрально-Міський ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області) про стягнення заборгованості по заробітній платі, включаючи оплату часу простою та компенсації за невикористану відпустку.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30.08.2016, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016, адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в сумі 4369,63 грн., за вирахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 15.10.2010 по 05.11.2014 ОСОБА_4 працювала на посадах спеціаліста І та ІІ категорій Центрально-Міського ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області.

Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 05.11.2014 № 3087/1 позивача звільнено з посади спеціаліста І категорії Центрально-Міського ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області 05.11.2014 за власним бажанням, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При цьому, в наказі зазначено: виплатити ОСОБА_4 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 15.09.2014 по 05.11.2014 у кількості 4 календарних дні.

Наведений наказ прийнято на підставі заяви ОСОБА_4 та подання начальника Центрально-Міського ВДВС Макіївського МУЮ.

Згідно довідки ГТУЮ у Донецькій області від 20.05.2016 за № 10-17-559, заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає за вересень 2014 року - 1551,62 гривень, жовтень 2014 року - 2210,15 гривень та за листопад 2014 року - 2624,16 гривень, що становить 6385,93 гривень. Також, в довідці вказано, що сума заробітної плати за період з вересня по листопад 2014 року, що підлягає виплаті на користь позивача за відрахуванням податків, зборів і обов'язкових платежів, складає 5092,50 гривень.

Відповідно до службової записки ГТУЮ у Донецькій області від 20.05.2016 № 10-17-559 кредиторська заборгованість відповідача перед позивачем з заробітної плати за період вересень-листопад 2014 року станом на 20.05.2016 становить 5092,50 грн. Крім того зазначено, що заробітна плата по серпень 2014 року виплачена позивачу у повному обсязі.

Довідкою ГТУЮ у Донецькій області від 29.08.2016 № 10-17-1984 остаточно визначено, що сума нарахованого доходу позивача за вересень-листопад 2014 року становить 4369,63 гривень. Згідно довідки відповідача від 05.08.2016 № 10-17-1813 підтверджено, що заборгованість відповідача перед позивачем в частині невиплати компенсації за 4 дні невикористаної частини щорічної основної відпустки становить 268,84 гривень.

Довідкою ГТУЮ у Донецькій області від 20.05.2016 № 8-17-560 підтверджено вислугу років, посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років, а також те, що ОСОБА_4 працювала у Центрально-Міському ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області на посаді спеціаліста І категорії відділу державної виконавчої служби.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено перебування ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в трудових правовідносинах з Центрально-Міським ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області, факт її звільнення саме 05.11.2014 з посади спеціаліста І категорії Центрально-Міського ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області, факт не здійснення остаточного розрахунку при звільненні та невиплати належних сум заробітної плати і компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний був виплатити позивачеві при звільненні заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що судами не було враховано те, що у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України у випадку відсутності особи на робочому місці у працедавця виникає обов'язок щодо остаточного розрахунку, починаючи з наступного робочого дня після отримання від особи заяви щодо остаточного розрахунку. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», до якого включено м. Макіївка та м. Донецьк. На той час у м. Макіївці розміщувався Центрально-Міський ВДВС Макіївського МУЮ Донецької області, а у м. Донецьку - Головне управління юстиції у Донецькій області, до сфери управління якого відносився вказаний відділ. Постановою Правління Національного Банку України «Про зупинення здійснення фінансових операцій» від 06.08.2014 № 466 призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою. Вказані обставини свідчать про неможливість перебування позивача на робочому місці у день звільнення 05.11.2014. Наведене спростовує твердження позивача щодо бездіяльності ГТУЮ у Донецькій області по виплаті заробітної плати під час її звільнення. Крім того, скаржник зазначає, що до позовної заяви були надані світлокопії сторінок паспорта, ідентифікаційного номера позивача, але ці не завірені у встановленому порядку копії не діють достатніх підстав вважати, що з позовом звернулась саме ОСОБА_4 Також, скаржник зазначає, що, дійсно, 01.03.2016 на електронну адресу ГТУЮ у Донецькій області надійшла заява від імені ОСОБА_4 з проханням надати копію наказу про звільнення та довідку про виплати. Однак, відповідач вважає, що вказану електронну заяву не можна вважати вимогою позивача про здійснення розрахунку при звільненні за змістом статті 116 КЗпП України, оскільки за цією електронною заявою не можливо ідентифікувати особу заявника. Зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права: справа розглянута без участі позивача (його представника), явка якого була визначена обов'язковою судом.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За приписами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судами попередніх інстанцій встановлена наявність заборгованості відповідача по заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачеві, в сумі 4369,63 грн., з урахуванням компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 4 календарних дні в сумі 268, 84 грн. (за відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Порядок).

За приписами пункту 6 цього Порядку, у разі переміщення установи з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію після набрання чинності цим Порядком видатки на забезпечення діяльності такої установи, у тому числі на оплату праці (грошове забезпечення), протягом місяця з дня переміщення здійснюються згідно із затвердженим кошторисом (планом використання бюджетних коштів).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ГТУЮ у Донецькій області перереєстроване та переміщене з міста Донецька до міста Краматорська та продовжує функціонувати як юридична особа.

Позивач звертався до відповідача з заявою від 25.02.2016 про надання копії наказу про звільнення та довідки про суми заборгованості.

Відповідач листом від 14.03.2016 № Д-368-047 направив позивачеві відповідну довідку та копію наказу про звільнення. Однак, заборгованість по заробітній платі виплачена не була.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Частиною другою статті 12 цієї Конвенції передбачено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач зобов'язаний був виплатити позивачеві заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в розмірі 4369,63 грн., за вирахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

Посилання скаржника на той факт, що надіслана на електронну адресу відповідача заява унеможливлює ідентифікацію відправника, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач листом від 14.03.2016 № Д-368-047 надіслав на визначену в заяві електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 копії наказу про звільнення та довідку про заборгованість по заробітній платі. Тобто, своїми діями ГТУЮ у Донецькій області фактично погодилось, що заява надійшла саме від ОСОБА_4 і, що використання засобів електронного зв'язку не перешкоджає обміну інформацією, у тому числі документами.

При цьому, в супровідному листі від 14.03.2016 № Д-368-0471, разом з яким позивачу на його вимогу були направлені довідка про заборгованість по заробітній платі та копія наказу про звільнення, відповідач зазначив адресу реєстрації позивача, яка міститься в копії паспорта: АДРЕСА_1. Копії зазначених наказу та довідки були додані позивачем до адміністративного позову.

Водночас, відповідач як суб'єкт владних повноважень, піддаючи сумніву те, що з позовною заявою, як і з заявою про розгляд справи у відсутності позивача, звернулась не ОСОБА_4, не спростував протилежного. Проте адреса реєстрації позивача, яка зазначена в копії паспорту, доданій ОСОБА_4 до позову ідентична адресам позивача, які зазначені: в копії заяви ОСОБА_4 від 25.02.2016, з якою вона зверталась до ГТУЮ у Донецькій області (вх. № Д-368-0471 від 01.03.2016), наданій суду відповідачем; реєстраційно-контрольних картках ОСОБА_4, наданих відповідачем у якості доказів до суду; в копії звернення ОСОБА_4 на урядову гарячу лінію, яка також надана суду відповідачем.

Посилання касатора на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів відхиляє як такі, що не призвели до неправильного вирішення судами справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав до часткового задоволення позову.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30.08.2016 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 у справі № 805/1224/16-а залишити без змін, а касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: О.В. Білоус
Т.Г. Стрелець