Справа № 310/970/17(2-а/310/56/17)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

Київ

справа №310/970/17(2-а/310/56/17)

адміністративне провадження №К/9901/16868/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області в складі судді Дністрян О.М. від 24.05.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Баранник Н.П., Дурасової Ю.В., Щербака А.А. від 26.07.2017 у справі №310/970/17(2-а/310/56/17) за позовом ОСОБА_2 до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії та неправомірним рішення Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - Бердянське ОУПФУ) щодо відмови у призначенні пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон №1789-ХІІ), в редакції Закону від 15.01.2011 року; зобов'язати відповідача обчислити, призначити та виплачувати з 30.01.2017 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, у розмірі 90% від суми заробітної плати, з наступним проведенням перерахунку пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, він мав достатній стаж роботи, а саме 21 рік 1 місяць 3 дні у тому числі на прокурорських посадах - 16 років 10 місяців 3 дні. З посиланням на норми ст.ст. 22,58 Конституції України, вказував, що на нього розповсюджуються саме норми ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, які були чинні на час його роботи в органах прокуратури.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована незгодою з висновками судів щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії. Скаржник, з посиланням на положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, вказує на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З цих підстав, позивач зазначає про те, що, перебуваючи на службі в органах прокуратури, він мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст.50-1 Закону №1789-ХІІ і які, всупереч положенням Конституції України, були звужені статтею 86 Закону №1697-VII.

У запереченні на касаційну скаргу відповідач просить відхилити скаргу позивача, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач:

з 26.05.1992 по 28.03.1994 проходив строкову військову службу у Збройних Силах України;

з 01.09.1995 по 30.06.2000 навчався на денній формі у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого, де отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста;

з 27.03.2000 по 06.07.2000 працював на посаді виконуючого обов'язки помічника прокурора м. Бердянська;

з 07.07.2000 по 05.12.2006 працював на посаді помічника прокурора м. Бердянська (після ліквідації - Бердянська міжрайонна прокуратура);

з 06.12.2006 по 04.06.2012 працював на посадах старшого помічника та помічника Бердянського міжрайонного прокурора;

з 05.06.2012 по 14.12.2015 працював на посаді прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури;

з 15.12.2015 працює на посаді прокурора Бердянської місцевої прокуратури.

30.01.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Листом № 10/С-4 від 13.02.2017 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення вказаної пенсії з посиланням на те, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо призначення спеціальних пенсій, в тому числі відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що приписи ст.50-1 Закону №1789-ХІІ щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність з 15.07.2015 року у зв'язку з набранням чинності Законом №1697-VII, положеннями статті 86 якого визначений порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Враховуючи, що ОСОБА_2 реалізував своє право на звернення за призначенням пенсії у січні 2017 року, питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись відповідно до приписів чинної на цей момент ст. 86 Закону №1697-VII. Стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, в редакції чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії, оскільки вислуга років позивача складає 21 рік 1 місяць 3 дні, замість 23 років.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

На час звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Як вбачається з копії трудової книжки та копії диплома позивача на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років ОСОБА_2 склала 21 рік 1 місяць 3 дні, а саме: в органах прокуратури - 16 років 10 місяців 3 дні, половина строку навчання у вищому навчальному закладі на денній формі - 2 роки 4 місяці 29 днів та час проходження строкової військової служби - 1 рік 10 місяців 2 дні.

Враховуючи вищезазначені положення ст. 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше ніж 23 роки.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов'язував з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, коли позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз,

Судді Верховного Суду