Справа № 826/6424/17
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6424/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Губської О. А., Парінов А. Б.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача та третьої особи Молодницької І. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2018 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення не зазначений, дата складання повного тексту не зазначена) у справі за адміністративним позовом громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 р. № 406-16 про втрату статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відомості про виїзд позивача за кордон були у розпорядженні третьої особи за рік до прийняття оскаржуваного рішення, тобто рішення прийнято з пропуском двомісячного терміну для підготовки і подання документів. Також апелянт зазначає, що при проведенні співбесіди позивачу не було роз'яснено право на правову допомогу. Контакт із владою країни належності вважає несуттєвим та випадковим.

До Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив відповідача, зареєстрований 26.06.2018 р. за вх № 21428, в якому зазначено, що підставою для ініціювання припинення статусу біженця було визнання позивачем отримання національного паспорта, а отже строки прийняття оскаржуваного рішення дотримані. Вказану обставину відповідач також вважає основною при позбавленні позивача статусу біженця, а тривалі, безперешкодні, щорічні виїзди позивача до доньки підставою вважати, що перебування у країні належності стало безпечним для позивача.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно матеріалів справи визнаний біженцем на підставі наказу управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 19.04.2000 р. № 326 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» від 24.12.1993 р. № 3818-XII.

Підставою для звернення позивача з заявою про отримання статусу біженця в Україні була відмова брати участь у збройному конфлікті між Азербайджаном та Вірменією через небажання вбивати своїх соплемінників - курдів.

Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця позивачем на підставі інформації щодо його виїздів до країни походження, отриманої від управління боротьби з транскордонною злочинністю та виконання завдань кримінального провадження Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України (лист від 23.06.2015 р. № 55/134), надісланої листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 26.06.2015 р. № 8.5/3527-15, та проведеної співбесіди з позивачем.

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.06.2016 р. № 55/964 надано інформацію щодо неодноразових виїздів особи до країни походження у період з 25.09.2010 р. по 24.05.2016 р.:

- 25.09.2010 р. - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

- 22.02.2013 р. - виїзд з території України потягом Харків-Баку;

- 07.03.2013 р. - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

- 22.05.2015 р. - виїзд з території України потягом Харків-Баку;

- 16.07.2015 р. - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

- 24.05.2016 р. - виїзд з території України потягом Харків-Баку.

У вказаний період ОСОБА_6 чотири рази виїжджав до країни громадянської належності, при цьому використовував паспорт громадянина Азербайджану серії НОМЕР_1.

Під час співбесіди, яка проводилась 12.04.2016 р., та в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, позивач визнав своє звернення до компетентних державних органів країни походження та факт обміну національного паспорта на території Азербайджану, зазначивши, що паспорт Азербайджану отримав в статусі біженця з метою виїзду за кордон, так як з документами біженця не пускають до Росії.

Також під час співбесіди ОСОБА_6 зазначив, що до країни громадянської належності їздив кожного року до своєї доньки. У країні належності йому нічого не загрожує та він почувається у повній безпеці. До країни належності повертатися не бажає у зв'язку з працевлаштуванням в Україні.

Державною міграційною службою України 29.07.2016 р. прийнято рішення № 406-16, згідно якого громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671) статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Тлумачення поняття «добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності» надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992) (далі - Керівництво), згідно п. 119 якого це положення про припинення передбачає три умови:

- добровільність: біженець має діяти добровільно;

- намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;

- поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

Згідно п. 125 Керівництва в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Згідно пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається до компетентних органів країни громадянської належності за отриманням національного паспорта або іншого документа і отримує його або коли паспорт продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він планує користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Отримання дозволу на в'їзд або закордонного паспорта для виїзду, розцінюється як підстава для припинення статусу біженця).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів побоювання позивача за свою безпеку у країні належності. Отримання національного паспорту, безперешкодний виїзд з країни належності та відсутність інформації про вчинення відносно позивача в період тривалого перебування в країні належності посягань на його безпеку свідчать про можливість користуватися захистом цієї країни. А небажання користуватись таким захистом через працевлаштування в Україні не відповідає статусу біженця в розумінні чинного законодавства.

Щодо доводів позивача про пропуск строку підготовки подання про скасування рішення про визнання позивача біженцем колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р., у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

З урахуванням положень Керівництва факт перетину позивачем кордону сам по собі не може бути підставою для скасування статусу біженця, оскільки визначальним є підстава для відвідування країни належності та отримання національного паспорту, що було з'ясовано в ході проведення співбесіди 12.04.2016 р.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта про нероз'яснення під час співбесіди позивачу права скористатися правовою допомогою всупереч вимог ст. 15 Закону № 3671 колегія суддів встановила, що у відповідності до вказаної норми особа, яку визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має рівні з громадянами України права на безоплатну правову допомогу в установленому порядку.

Натомість, обов'язок щодо роз'яснення порядку звернення за безоплатною правовою допомогою Законом № 3671 встановлюється при оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 7 Закону), що не має місця у даному спорі.

Незважаючи на це, колегія суддів дотримується позиції, що у разі встановлення обставинами справи порушення прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких заявляється у позові, саме у зв'язку з відсутністю у позивача можливості скористатися правовою допомогою, в тому числі у випадку необізнаності особи з таким правом, спір має бути вирішено на користь позивача, виходячи з завдань адміністративного судочинства та керуючись принципом верховенства права.

Однак з матеріалів справи не вбачається, що співбесіда з позивачем проведена зі спонуканням позивача до надання конкретних відповідей на запитання, та надані ним пояснення суперечать іншим доказам, наявним в матеріалах справи.

Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя О. А. Губська
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 12.07.2018 р.)