Справа № 815/5562/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5562/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.,

за участю секретаря Станкової О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимог,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління ДФС в Одеській області та згідно з уточненнями до адміністративного позову та додатковими поясненнями (а.с.199-200 т.1, 21-32 т.2) просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.06.2016 року № на суму 1828555,00 грн. за платежем штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, від 23.06.2017 року №, яким позивачу збільшено сум угрошового зобовязання за платежем податок на додану вартість за податковими зобовязаннями у розмірі 380 680,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 190340,00 грн., №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем військовий збір за податковими зобовязаннями у сумі 21184,63 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5296,15 грн., №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування на суму 275519,28 грн. за податковими зобовязаннями та на суму 68879,82 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, рішення № від 20.12.2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 20976,03 грн. та № від 20.12.2017 року про застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 1244,18 грн., податкових вимог від 23.06.2017 року № про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у сумі 102042,14 грн. та № у сумі 2488,37 грн., які прийнято на підставі акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року» від 30.05.2017 року №474/15-32-13-05/652020484.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в Акті перевірки відповідач безпідставно робить висновок, що перевіркою не підтверджено правильність визначення позивачем валових витрат та оподатковуваного доходу у сумі 1 919 623, 45 грн., оскільки на думку перевіряючих, такі витрати не підтверджені відповідними первинними документами. Так, в акті перевірки не вказано про невідповідність наданих до перевірки документів або невірне їх заповнення, не зазначено про наявність судових рішень про визнання правочинів з контрагентами недійснми, а висновки про нереальність спірних правовідносин базуються лише на даних інформаційних систем/баз ДФС України. Крім того, в акті не зазначено про проведення зустрічних перевірок по взаємовідносинам з контрагентами, надані перевіряючим та до суду письмові докази свідчать, що витрати, які були понесені позивачем за результатом здійснення господарських операцій у 2014-2016 роках підтверджені належними документами, що оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. Під час перевірки позивачем надавався договір про оренду майданчику для зберігання будівельних матеріалів від 08.01.13 року за №1/13 та договір від 01.09.2014 року про передачу частини земельної ділянки для зберігання будівельних матеріалів. Посадова особа контролюючого органу не виїжджала на територію зберігання, щоб перевірити наявність будівельних матеріалів, відповідачем не надано будь яких доказів які б це спростовували. З урахуванням протиправності прийнятого відповідачем ППР про заниження підприємцем чистого оподаткованого доходу є безпідставним податкове повідомлення-рішення щодо збільшення суми грошового зобовязання з військового збору та висновок про заниження суми єдиного соціального внеску, на підставі якого прийнято рішення про застосування штрафних санкцій. Також, позивач вказує, що всі книги обліку доходів та витрат заповнені належним чином, при цьому відповідачем в акті йдеться мова за книгу №1611 від 15.09.2009 року, яка не відноситься до обліку позивача. Аналіз акту перевірки, на думку позивача, свідчить про невідповідність його загальної та описової частин вимогам, встановленим у Порядку №395, оскільки він не містить обґрунтованих доказів порушення ОСОБА_1 податкового та валютного законодавства. З урахуванням викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, уточненнях до позову та додаткових поясненнях.

Представником відповідача надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.203-206 т.1), згідно з яким податковим органом наводяться порушення, виявлені під час перевірки позивача відповідно до акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року» від 30.05.2017 року №474/15-32-13-05/652020484, та пояснюється, що позивачем в ході перевірки не доведено реальність здійснення операцій зі зберігання товарів, таким чином витрати на придбання товару, по якому не доведено реальність збереження, не можуть бути враховані при визначенні оподатковуваного доходу. Щодо військового збору, відповідач вказує на те, що у звязку з порушеннями, викладеними в пп.2.1.2 акту встановлено заниження військового збору за 2015 рік та 2016 рік, щодо єдиного соціального внеску, відповідач зазначає про порушення позивачем ч.2 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», ст.6, пп.1.2 ст.7 з урахуванням п.11 ст.8 ЗУ «Про єдиний соціальний внесок», щодо податку на додану вартість позивачем не доведено реальність здійснення операцій зі зберігання товарів, що унеможливлює визначення податкового кредиту. Таким чином, вищенаведене свідчить про наявність порушень з боку позивача та у звязку з встановленим порушеннями відповідачем прийнято оскаржувані повідомлення-рішення, рішення та вимоги, а тому відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.51 т.2), у звязку з чим, враховуючи відсутність заяв чи клопотань щодо заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

На підставі наказу Головного управління ДФС України в Одеській області від 19.04.2017 року № 1138, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків та зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Одеській області ОСОБА_2, проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, про що складено акт від 30.05.2017 року № 474/15-32-13-05/НОМЕР_1 (а.с. 101-134 т.1).

На підставі висновків, викладених в Акті перевірки, відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 23.06.2016 року № на суму 1828555,00 грн. за платежем штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, від 23.06.2017 року №, яким позивачу збільшено сум угрошового зобовязання за платежем податок на додану вартість за податковими зобовязаннями у розмірі 380 680,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 190340,00 грн., №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем військовий збір за податковими зобовязаннями у сумі 21184,63 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5296,15 грн., №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування на суму 275519,28 грн. за податковими зобовязаннями та на суму 68879,82 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, рішення № від 20.12.2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 20976,03 грн. та № від 20.12.2017 року про застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 1244,18 грн., податкових вимог від 23.06.2017 року № про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у сумі 102042,14 грн. та № у сумі 2488,37 грн. (а.с. 23-26, 29-30 т.1, 201-202 т.2).

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями відповідача, позивач звернувся зі скаргою до ДФС України та рішеннями ДФС України про результати розгляду скарги від 13.10.2017 року за вих. №13604/Г/99-99-11-02-01-14 відмовлено в задоволенні скарги та оскаржувані рішення, вимогу і ППР залишено без змін (а.с. 139-147 т.1).

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням та вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України та доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI.

Як вбачається із Акту перевірки, перевіркою встановлено порушення законодавства в частині неналежного ведення обліку доходів та витрат, зокрема:

п. 177.3 ст.177. п. 178.2, п. 178.3 ст.178, п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України, донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 275 519,28 грн., а саме за 2014 рік - 83 747,59 грн., 2015 рік - 94 412,01 грн. за 2016 рік - 97 359,68 грн.;

п. 168.4, ст.168, п.57.1 ст. 57 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-У1 із змінами та доповненнями встановлено несвоєчасну сплату узгоджених зобов'язань з податку на додану вартість, Відповідальність передбачено п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755- УІ із змінами та доповненнями на загальну суму штрафної (фінансової санкцій) 18,92 грн.;

ст. 163, ст. 1б8.ст..171,ст.176 Податкового кодексу України, від 02.12.2010 № 2755-УЇ із змінами та доповненнями, встановлено заниження військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за рік на 12 909,99 грн., та за 2016 рік 8 274,64 грн. в результаті порушень, вказаних у розділі 2.1.2., «Визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтверджених)» акту перевірки;

пп.1 частини другої ст.6, п.1 частини першої ст.7, ст.8, ч. 2 ст.9 Закон України від 8 липня 2010 року № 2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями виявлено: заниження єдиного внеску особам, які працюють на умовах трудового договору, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 37,26% за період 2014 рік на загальну суму 2269,1 3 грн. єдиного внеску утриманого з сум заробітної плати осіб, які працюють на умовах трудового договору у розмірі 3,6 % за період 2014 рік на загальну суму 219,24 грн., у зв'язку з невірно застосованою мінімальною величиною бази нарахування єдиного внеску та наявні відхилення між фондом заробітної плати найманих працівників;

ст.6, пп. 1.2 ст. 7 з урахуванням п.11 ст.8 Закону України про «Єдиний соціальний внесок» віл 08.07.10 №2464-У1 із змінами та доповненнями - ФОП ОСОБА_1 занижено зобов'язання по сплаті єдиного соціального внеску за 2014 рік на суму 26323,42 грн.. 2015 рік на суму 68233,04 грн. та за рік на суму 33809,1 грн.;

п. 198. 4. п. 198.6, ст. 198 п. 200.1, 200.4 ст. 200, ст. 202 занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (завищено від'ємне значення з податку на додану вартість) за період з з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року на загальну суму 380680 грн.;

п. 12 статті 3 Закону України від 06.07.95 р. № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», ФОП ОСОБА_1 здійснював реалізацію товарів на загальну суму 914 277,99 грн. які не обліковані у встановленому порядку.

Суд не погоджується із даними висновками відповідача, викладеним в Акті перевірки, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, в розділі 2 акту перевірки посадовою особою фіскального органу вказано, що підприємцем не доведено реальність здійснення операцій зі зберігання товарів, а тому витрати на придбання товару по якому не доведено реальність збереження не можуть бути враховані при визначенні оподаткованого доходу, у звязку з чим підприємцем порушено п.п. 139.1.9 гі. 139.1 ст.139, п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Суд вважає безпідставним твердженням даний висновок перевіряючого з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»: «Бухгалтерський облік:є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку».

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV. підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Разом з цим, п. 4.13 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 січня 2007 року № 2 передбачено, що перевірка фактичної наявності запасів, їх статну та умов зберігання здійснюється інвентаризацією. Проте, в ході проведення перевірки, відповідачем не була проведена відповідна інвентаризація, їдо позбавляє можливості встановити, який саме залишок товару, на думку контролюючого органу не облікований як «товарні запаси», зокрема не встановлена його кількість, номенклатура та найменування.

При цьому, як під час перевірки так і до суду позивачем надано договір про оренду майданчику для зберігання будівельних матеріалів від 08.01.13 року за №1/13, про що не заперечувалось відповідачем в акті, та договір від 01.09.2014 року про передачу частини земельної ділянки для зберігання будівельних матеріалів, що не відображено в акті перевірки (а.с.245 т.1).

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи: фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 Податкового, кодексу України.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб- підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 ст.167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За приписами п. 177,4 ст. 177. Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодування вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються виграти, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в п.п. 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Згідно з п.п. 14.1.27 а. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподіл) власником).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та'або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9. підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподілених постійних загальнозиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикат ів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку;

При цьому, згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу валових витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, поз'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та^бо податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних-із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Так, в розумінні вказаного Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Судом встановлено, що в наданих деклараціях про доходи за 2014 рік було задекларовано витрат на суму 1154745 грн., за 2015 рік 2040126 грн., за 2016 рік 1774323,85 грн.

Отже, всі фактичні витрати відповідають даним звітних декларацій (а.с.34-47 т.2).

Крім того, позивачем надано на підтвердження валових витрат копії первинних документів, а саме: видаткова накладна №14/01 від 14.01.2014 року, видаткова накладна №15/01 від 15.01.2014 року, видаткова накладна №24/1 від 24.01.2014 року, видаткова накладна №24/2 від 24.01.2014 року, видаткова накладна №4/02 від 04.02.2014 року, видаткова накладна №4/3 від 04.02.2014 року, видаткова накладна №5 від 05.02.2014 року, видаткова накладна №13 від 13.02.2014 року, видаткова накладна №19 від 19.02.2014 року, видаткова накладна №21 від 21.02.2014 року, видаткова накладна №5 від 05.03.2014 року, видаткова накладна №12 від 12.03.2014 року, а оплата за отриманий товар підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с.31-54).

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідно до таблиці розрахунків на 17 арк. акту перевірки, в якій відображено заниження чистого оподатковуваного доходу, за 2014 рік визначено 21364, в колонці дані перевірки 86952,18, розбіжність в колонці визначена -507314,70, але при здійсненні розрахунку відображається інша сума 1364- 86952,18= -65588,10 грн., за 2015 рік, визначено 25903, в колонці дані перевірки 98427,74, розбіжність в колонці визначена -860666,30, але якщо здійснити відрахування 25903- 98427,74= -66524,74 грн., за 2016 рік, визначено 33498,27, в колонці дані перевірки 105325,33 розбіжність в колонці визначена -551642,45, але якщо здійснити перерахунок 33498,27-105325,33= -71827,06 грн.

Отже, судом встановлено, що результати відображені в таблиці не відповідають розрахункам та висновкам контролюючого органу.

З огляду на вищенаведене та враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності викладеного в Акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, податкове повідомлення-рішення № від 23.06.2017 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи- підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч. 11 от. 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

В Акті перевірки Відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги ст. 6, ст. 7, ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Як зауважено контролюючим органом в акті перевірки, позивачем занижено суми чистого доходу за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік, що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 102042,14 грн. та у сумі 2488,37 грн., на підставі чого відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.06.2017 року МФ- на суму 102042,14 грн, МФ- на суму 2488,37 грн. про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.12.2017 року № на суму 20976,03 грн., № на суму 1244,18 грн., відповідно до якого до позивача були застосовані штрафні санкції.

Судом встановлено, що підставою для прийняття вказаної вимоги та рішень слугували висновки відповідача про заниження позивачем чистого доходу за 2014, 2015 та 2016 рік.

А отже, враховуючи надані позивачем докази в спростування правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу ФОП ОСОБА_1 за 2014, 2015 та 2016 рр. та висновку суду щодо скасування вищенаведених ППР, протиправними є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, а відтак і вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій.

Поряд з цим, судом встановлено протиправність ППР по нарахуванню позивачу суми військового збору з огляду на наступне.

Так, з 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» до ПК України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Згідно підпункту 1.1 пункту 16-1 Підрозділу 10 Перехідних положень ПК України №2755-УІ від 02.12.2010р. (зі змінами та доповненнями), платниками військового збору є ті самі субєкти, що і платники податку на доходи фізичних осіб.

При цьому, об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п.164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПК України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Тобто, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

На підставі висновків акту перевірки про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу, посадовою особою відповідача зроблено висновок про заниження бази оподаткування при нарахуванні та утриманні військового збору за 2015 рік на 12 909,99 грн. та за 2016 рік - 8 274, 64 грн.

Але, як встановлено судом, висновки посадової особи контролюючого органу про заниження підприємцем чистого оподаткованого доходу є необгрунтованими та безпідставними, а тому податкове повідомлення-рішення № від 23.06.2017 року, є безпідставним та підлягає скасуванню.

Також судом встановлено, що у перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_1 займався оптовою торгівлею будівельними матеріалами, а саме пісок, щебінь, відсів, цемент.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом до вказаних операцій на користь ФОП ОСОБА_1 та складених у зв'язку із цим первинних документів не зазначено жодних зауважень або недоліків в роботі контрагентів.

При цьому відповідачем зауважено, що у ФОП ОСОБА_1 згідно бухгалтерського обліку рахуються залишки нереалізованого товару, оскільки підприємцем не доведено реальність здійснення операцій зі збереження товарів, а отже, на думку фіскального органу, витрати на придбання товару по якому не доведено реальність збереження не можуть бути враховані при визначенні податкового кредиту в розумінні п. 198.3, п. 198.6 ст.198, ст.185, п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201 ПК України.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (коитрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, твердження відповідача про порушення приписів п. 198.3, п. 198.6 ст.198, ст.185, п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201 ПК України, є безпідставними та хибними з огляду на те, що посадовою особою контролюючого органу не проведено інвентаризацію залишків які знаходились на майданчику ФОП ОСОБА_1, що підтверджується договорами: договір про оренду майданчику для зберігання будівельних матеріалів від 08.01.13 року за №1/13 та договір від 01.09.2014 року про передачу частини земельної ділянки для зберігання будівельних матеріалів.

В той час як акт перевірки не містить підтвердження проведення такої інвентаризації, а відповідачем під час розгляду справи не надано допустимих доказів спростовуючи тверджень позивача.

У звязку з вищенаведеним, податкове повідомлення-рішення № від 23.06.2017 року на загальну суму 571020 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 23.06.2017 року № про застосовання штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування норм регулювання обігу готівки у розмірі 1828555 грн., судом встановлено наступне.

Як вбачається з Акту перевірки, що підставою для прийняття такого податкового повідомлення-рішення слугували висновки посадової особи контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_1 у книзі обліку доходів та витрат №1611 від 15.09.2009 року у графі 5 не відображено реквізитів документів, які підтверджують придбання товарів і таким чином, на думку посадової особи, порушено п.12 ст.З Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та здійснено реалізацію товарів на загальну суму 914 277,99 грн., які не обліковані у встановленому законом порядку.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг регламентовано Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Відповідно до п. 12 ст. З Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуги» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та'або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

До суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ст. 20 цього Закону).

Статтею 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі громадського харчування та послуг» в редакції до 23 липня 2015 року було встановлено, що облік товарних запасів фізичною особою - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

Отже, фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування зобов'язані вести облік товарних запасів за місцем їх зберігання або реалізації.

Статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуги» встановлено, що до суб'єктів господарювання, які здійснюють реалізацію товарів, що не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок її ведення (далі - Порядок № 481).

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Судом встановлено, що відповідно до періоду перевірки, який склав з 01.01.2014 по 31.12.2016 року ФОП ОСОБА_1 заповнено дві книги обліку доходів та витрат.

Так, З 01.01.2014 року по 19.02.2015 року була зареєстрована книга за №2193 про яку в акті перевірки жодним чином не вказується, а з 19.02.2015 року була зареєстрована нова книга за №3930 про яку також в акті перевірки не вказується ніяким чином, натомість в акті зазначається книга обліку доходів та витрат №1611 від 15.09.2009 року, яка не відноситься до обліку позивача.

Поряд з цим, доводи відповідача щодо не заповнення позивачем графи 5 Книги обліку доходів і витрат є безпідставними та необгрунтованими, оскільки з наданих до суду копій цих книг вбачається, що вказані графи позивачем заповнені у відповідності до п.6 «Порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність» та наявні в матеріалах справи (а.с.55-78 т.1).

У звязку з вищенаведеним, прийняте на підставі вказаного висновку податкове повідомлення-рішення № від 23.06.2017 року на загальну суму 1828555 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

В розрізі наведеного вище, а також приймаючи до уваги, що викладені в акті перевірки факти взагалі не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку або на будь-яких інших доказах, висновки відповідача зроблені без належної оцінки та дослідження зібраної за результатами перевірки інформації та на підставі суб'єктивних припущень, що, як наслідок, вказує на недоведеність встановлених перевіркою порушень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимог задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.06.2016 року №, від 23.06.2017 року №, №, №, рішення № від 20.12.2017 року та № від 20.12.2017 року, податкові вимоги від 23.06.2017 року № та №, прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8000 /вісім тисяч/ гривень 00 коп.

Повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 з Державного Бюджету України суму надмірно сплаченого судового збору у розмірі 12734/дванадцять тисяч сімсот тридцять чотири/ грн. 61 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Фізична особа підприємець ОСОБА_1 Миколайович ІК НОМЕР_2, 68452, Одеська обл., Арцизький район, с. Виноградівка, вул. Леніна, 44.

Відповідач: Головне управління ДФС в Одеській області, , 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5.

Суддя П.П.Марин

.