Справа № 569/12538/16-а
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 569/12538/16-а

Провадження № 11-345апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. О., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула в порядку письмового провадженнякасаційні скарги Рівненської міської ради (далі - Міськрада) та ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року (судді Іваненко Т. В., Кузьменко Л. В., Франовська К. С.) у справі № 569/12538/16-а за позовом ОСОБА_5 до Міськради, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_2, про визнання недійсним рішення та

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Міськради про визнання недійсним її рішення від 22 вересня 2016 року № 1715 «Про внесення зміни до рішення від 16.06.2016 № 793 «Про поновлення договору оренди земельних ділянок на АДРЕСА_1» (далі - Спірне рішення).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 зазначила, що Спірне рішення є незаконним, оскільки змінює умови використання наданих в оренду земельних ділянок таким чином, що фактично унеможливлює цільове використання цих земельних ділянок (автостоянка для паркування транспортних засобів), чим порушує право позивача на користування об'єктом оренди.

Крім того, на думку позивача, Спірне рішення суперечить актам цивільного законодавства України, оскільки, як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Рівненський міський суд Рівненської області постановою від 24 липня 2017 року в задоволенні позову відмовив.

Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07 листопада 2017 року частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_5, постанову суду першої інстанції скасував, а провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погодившись із ухвалою суду апеляційної інстанції, Міськрада та ОСОБА_4 подали касаційні скарги, в яких зазначили, що висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права. На думку скаржників, правомірність рішення відповідача щодо внесення змін у його попереднє рішення може бути предметом перевірки на відповідність критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України, а тому ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 09 січня 2018 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, а ухвалою від 24 січня 2018 року задовольнив клопотання Міськради про поновлення строку на касаційне оскарження та відкрив касаційне провадження за її скаргою.

Ухвалами від 20 березня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду передав справу до Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасниками справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду ухвалами від 10 квітня та 15 травня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначила, що підтримує викладену в касаційній скарзі позицію відповідача щодо необхідності розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційних скаргах доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Міськради від 21 травня 2009 року № 2464 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, вилучення та надання земельних ділянок і зняття з розгляду деяких питань» передано суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_9 в оренду на десять років земельну ділянку загальною площею 4059 кв. м на АДРЕСА_1 в м. Рівному в оренду строком на десять років для розміщення колектора зливових і талих вод та відкритої автостоянки для паркування транспортних засобів відвідувачів волейбольних полів, тенісних кортів та працівників (підприємців) ринку, за умови встановлення сервітуту на проїзд.

На виконання цього рішення 27 жовтня 2009 року між приватним підприємцем ОСОБА_9 та Міськрадою було укладено договір оренди земельної ділянки, який 05 лютого 2010 року зареєстровано в земельній книзі під номером 36 з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_1

У зв'язку зі смертю ОСОБА_9, рішенням Міськради від 08 листопада 2012 року № 2480 передано ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6 земельні ділянки загальною площею 7316 кв. м на АДРЕСА_1 за рахунок земель, які перебували в оренді приватного підприємця ОСОБА_9, зокрема земельну ділянку площею 4059 кв. м, в оренду на три роки за умови наскрізного проїзду для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, з правом дострокового вилучення для потреб міста, без права будівництва, з правом укладання договору суборенди та за умови погашення боргу з орендної плати.

На підставі цього рішення між Міськрадою та ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір оренди землі від 11 червня 2013 року № 813.

Рішенням Міськради від 16 червня 2016 року № 793 «Про поновлення договору оренди земельних ділянок на АДРЕСА_1» поновлено ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на три роки договір оренди земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки площею 4059 кв. м.

06 вересня 2016 року між цими ж сторонами укладений додатковий договір про поновлення договору оренди землі.

Рішенням відповідача від 22 вересня 2016 року № 1715 внесено зміни до рішення Міськради від 16 червня 2016 року № 793, а саме у підпункті 1 пункту 1 після слів «договору суборенди» додано слова «установити, що вищезазначена земельна ділянка передається в оренду за умови встановлення сервітуту на проїзд».

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався тим, що приймаючи Спірне рішення Міськрада діяла законно, оскільки орендарі земельної ділянки не виконали належним чином рішення відповідача від 16 червня 2016 року № 793.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що спір у справі стосується права користування земельною ділянкою, тобто цивільного права, а тому такий спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Як установлено матеріалами справи, Спірним рішенням Міськради внесено зміни до рішення відповідача від 16 червня 2016 року № 793 «Про поновлення договору оренди земельних ділянок на АДРЕСА_1», на підставі якого Міськрадою укладено з позивачем та третіми особами на стороні позивача (орендарями) додатковий договір про поновлення договору оренди землі.

Отже, спір у справі стосується права користування земельною ділянкою, тобто цивільного права, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржники не спростували, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційні скарги Рівненської міської ради та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима І. В. Саприкіна

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко О. С. Ткачук

В. С. ОСОБА_18 Уркевич

Л. М. ОСОБА_19 Яновська

Повний текст постанови підписано 13 липня 2018 року.