Справа № 826/12956/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 липня 2018 року 09:30 № 826/12956/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Пащенка К.С., суддів: Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправними дій, скасування висновку,

представники позивача - ОСОБА_1;

сторін: відповідача - Іванова Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 або Суб'єкт перевірки) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (надалі - відповідач або МЮ України або Мін'юст), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії МЮ України щодо зазначення в Довідці про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», про застосування до ОСОБА_1 заборони, визначеної частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом три частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади»;

- скасувати висновок МЮ України щодо зазначення в Довідці про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом третім частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади»;

- визнати ОСОБА_1 таким, до якого не застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом три частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади», зважаючи на виключення, встановлене зазначеною нормою закону.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що дії відповідача, як суб'єкта владних повноважень та органу, уповноваженого на забезпечення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (по тексту - Закон або повністю назва) щодо складання висновку про результати перевірки і застосування до ОСОБА_1 заборони, визначеною частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом третім частини четвертої статті 3 Закону, є неправомірними, що є підставою для скасування висновку та визнання ОСОБА_1 таким, до якого не застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом третім частини четвертої статті 3 Закону.

Відповідач позовні вимоги не визнає, в наданих до суду запереченнях просить у задоволенні позову відмовити в повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2016 (суддя Келеберда В.І.) відкрито провадження у адміністративній справі № 826/12956/16 та призначено її до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 10.10.2017 № 6865 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2017 (суддя Пащенко К.С.) судом прийнято до розгляду справу № 826/12956/16 та призначено до колегіального судового розгляду.

В судовому засіданні 05.06.2018 представники сторін звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Зважаючи на викладене, адміністративна справа, відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України, розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У відповідності до «Плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затв. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1025-р (далі в рішенні - Розпорядження), у період з листопада 2014 року по січень 2015 року Мін'юстом проводилася перевірка Міністра юстиції України, його першого заступника та заступників, посадових і службових осіб апарату Мін'юсту, в тому числі ОСОБА_1, який обіймав посаду начальника Управління функціонування Центрального засвідчувального органу Мін'юсту, керівників та заступників керівників територіальних органів МЮ України.

12.11.2014 ОСОБА_1 подав заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом, в якій відмітив, що до нього не застосовуються заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, та зауважив про надання згоди на проходження перевірки і оприлюднення відомостей.

На посаді начальника Управління функціонування Центрального засвідчувального органу МЮ України ОСОБА_1 пропрацював до 08.09.2015 і звільнився за переведенням для проходження служби до Національного антикорупційного бюро України.

Після переведення до служби в Національному антикорупційному бюро України ОСОБА_1 неодноразово звертався до Міністерства юстиції України з листами щодо надання Довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

У відповідь на звернення ОСОБА_1, Міністерство юстиції України надіслало Суб'єкту перевірки копію Довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», в якій зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного пунктом третім частини четвертої статті 3 Закону (по рішенню - Довідка).

Позивач зауважує, що при проведенні заходів люстраційної перевірки згідно Закону України «Про очищення влади» стосовно Суб'єкта перевірки відповідачем порушено, по-перше, терміни щодо люстраційної перевірки ОСОБА_1, які передбачені Розпорядженням. По-друге, не дотримано порядок розміщення на офіційних веб-сайтах Міністерства юстиції України та органу, в якому проводиться перевірка відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону (прізвище, ім'я та по батькові, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, критерії, на підставі яких застосовується заборона, та строк, протягом якого до особи застосовується заборона), не пізніш як на третій день з дня їх надходження до МЮ України, який визначено в ст. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади» (далі - Порядок). По-третє, порушено порядок застосування заходів, визначених ст. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563, за якою у разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці, заборони, керівник органу не пізніш як на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення особи і в той самий день надсилає до Мін'юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін'юсту вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади (надалі - Реєстр). По-четверте, не додержано порядок обов'язкового повідомлення Суб'єкта перевірки та надання ним письмового пояснення, що визначено ч. 10 ст. 5 Закону. По-п'яте, не дотримано пряму норму визначену п. 4. ст. 3 Закону України «Про очищення влади», якою визначено обмеження застосування Закону щодо осіб, які «були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей)», в частині не застосування до ОСОБА_1 виключення «крім технічних спеціальностей», не зважаючи на наявність в нього технічної освіти та технічної спеціальності. По-шосте, порушено норми українського та міжнародного права щодо дотримання принципу презумпції невинуватості або індивідуальної вини. По-сьоме, зачіпаються права ОСОБА_1 на доступ до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування, і створюються, у зв'язку із цим, підстави для відмови у прийнятті ОСОБА_1 на посади в органах державної влади, що суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України. Дані обставини стали підставами для звернення позивача з адміністративним позовом до суду.

З викладеними позивачем твердженнями відповідач не погоджується та у своїх запереченнях вказав, що Міністерство юстиції України отримало висновок СБУ від 05.01.2015 № 24/л-34 про результати перевірки позивача, на підставі якого Мін'юстом складено Довідку. Відповідач зазначає, що порушення органами перевірки строку надання відповідей, а також, як наслідок, складення довідки про результати перевірки, не тягне за собою наслідків незастосування заборон, так як Закон, а саме ч. 3 ст. 1 Закону, встановлює, що особа, яка відповідає критеріям здійснення очищення влади, не може обіймати визначені посади. Як стверджує відповідач, Законом та Порядком не передбачено обов'язку органу, в якому працює особа, відбирати у працівника пояснення у випадку виявлення органом перевірки, а саме Службою безпеки України, певних фактів стосовно особи, яка перевіряється, оскільки вимоги Закону передбачають проведення такої процедури лише у разі встановлення за результатами перевірки недостовірності відомостей, визначених п. 2 ч. 5 ст. 5 Закону (достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру). У цьому випадку орган, який проводив перевірку, протягом трьох робочих днів з дня виявлення всіх недостовірностей та/або невідповідностей, але не пізніше ніж на тридцятий день з дня отримання запиту та копії декларації особи, повідомляє про них особу, стосовно якої проводиться перевірка. Особа, стосовно якої проводиться перевірка, не пізніше ніж на п'ятнадцятий робочий день з дня отримання нею відповідного повідомлення надає письмове пояснення за такими фактами та підтверджуючі документи, які є обов'язковими для розгляду та врахування відповідним органом при підготовці висновку про перевірку. Відповідно до матеріалів перевірки ОСОБА_1, що містяться в матеріалах його особової справи та матеріалах справи № 826/12956/16, висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених п. 2. ч. 5. ст. 5 Закону, надісланий Державною фіскальною службою від 20.01.2015 № 7/26-53-17-03-23-1 до МЮ України щодо ОСОБА_1 позитивний, тобто такий, який не містить встановлених недостовірностей щодо позивача. У запереченнях відповідач також звертає увагу, що 08.09.2015 ОСОБА_1 звільнився із займаної посади в Міністерстві юстиції України за переведенням для подальшої роботи в Національному антикорупційному бюро України (далі - НАБУ), відповідно до п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю в Україні. Згідно п. 493 Порядку, у разі звільнення особи шляхом переведення з органу, в якому розпочато перевірку стосовно такої особи, перевірка проводиться у строки та порядку, визначені п.п. 17-40 Порядку. Таким чином, після складення Довідка була передана до НАБУ. Так, відповідач відмічає, що МЮ України звернулось до НАБУ з листом від 27.04.2016 № 3538/11.0.2/6-16 щодо дотримання вимог Закону стосовно ОСОБА_1 У своєму листі від 16.05.2016 № 13-022/15524 до Міністерства юстиції України НАБУ підтвердило факт отримання 12.04.2016 Довідки. Разом з тим, НАБУ повідомило, що 13.04.2016 до Тимчасово виконуючого повноваження Директора НАБУ надійшов рапорт ОСОБА_1 про його звільнення, який було розглянуто та наказом від 13.04.2016 останнього звільнено із займаної посади за п. 64 пп. «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» поширюється на осіб начальницького складу НАБУ. Проте, як відмічає відповідач, Національне антикорупційне бюро України не виконало своїх прямих обов'язків передбачених Порядком, оскільки Довідка, що є підставою звільнення ОСОБА_1 із застосуванням заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади», як юридичний факт відбувся швидше в часі, а саме - 12.04.2016, а рапорт про звільнення ОСОБА_1 надійшов лише 13.04.2016. Відтак, на думку відповідача, доводи позивача щодо порушення МЮ України вимог щодо звільнення та невнесення відомостей щодо нього до Реєстру є такими, що не відповідають вимогам законодавства. Окрім того, відповідач зауважив, що Департаментом з питань люстрації за результатами проведення перевірки щодо позивача сформовано довідку про результати перевірки щодо відповідності критерію, визначеному в п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону (ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у КДБ СРСР з 01.08.1990 по 07.08.1992), і відповідний висновок базувався виходячи з інформації, що була надана Службою безпеки України. Відповідач також вважає, що позивачем наведені помилкові аргументи щодо необхідності доведення відповідачем вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав та свобод людини. Окремо відповідач звертає увагу, що зміст рішень Європейського суду з прав людини, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані як джерело права.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про очищення влади», Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затв. постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади», Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1025-р «Про затвердження плану проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», Наказом № 2427/к від 10.11.2014 Міністерства юстиції України «Про початок проведення в апараті Міністерства юстиції України перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (в тексті - Наказ), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

З преамбули Закону слідує, що він визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

За ст.ст. 1-3 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно ст. 4 Закону, особи, які перебувають на посадах, визначених у п.п. 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява). Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

З приписів вказаних статей випливає про: основні засади очищення влади; порядок проведення перевірки, а також подання посадовими або службовими особами заяв з повідомленням про наявність або відсутність відповідних передбачених Законом заборон, в яких зазначається про згоду на проходження перевірки та на оприлюднення відомостей щодо осіб перевірки відповідно до Закону, яка проводиться згідно з планом проведення перевірок.

Згідно п.п. 5, 6 Наказу, розпоряджено працівникам структурних підрозділів у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки подати до Департаменту кадрової роботи та державної служби власноручно написану заяву про те, що до відповідної особи застосовуються або не застосовуються заборони, визначені ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 1 або 2. Департаменту кадрової роботи та державної служби протягом трьох днів після одержання заяви забезпечувати розміщення на офіційному веб-сайті інформації про початок проходження перевірки особою, копії її заяви та декларації (крім відомостей, що віднесені законом до інформації з обмеженим доступом).

Матеріали справи свідчать, що відповідно до вимог Закону, Порядку, Розпорядження та Наказу, ОСОБА_1, як державний службовець, що перебував на посаді начальника Управління функціонування Центрального засвідчувального органу МЮ України, 12.11.2014 подав до Мін'юсту власноручно написану заяву про проведення перевірки.

Зі змісту заяви видно, що ОСОБА_1 повідомлено, що до нього не застосовуються заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, а також надано згоду на проходження перевірки і оприлюднення відомостей. До заяви додано копію декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік.

Матеріали справи вказують, що МЮ України на офіційному веб-сайті, за посиланням https://lustration.minjust.gov.ua/checking/acting/1179, розміщено інформацію про проведення перевірки начальника Управління функціонування центрального засвідчувального органу Міністерства юстиції України - ОСОБА_1 Також до вказаного інформативного повідомлення долучено сканкопії: заяви та декларації.

За ч. 7 ст. 5 Закону, керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на третій день після отримання заяви надсилає до відповідних районних, міських (міст обласного значення), районних у містах територіальних органів державної влади за місцем проживання особи, до компетенції яких належить проведення перевірки відповідних відомостей, визначених у пункті 1 частини п'ятої цієї статті, запити про перевірку відомостей щодо особи, стосовно якої проводиться перевірка, до яких додаються копії заяви.

Як встановлено судом, МЮ України 14.11.2014 на адресу: Служби Безпеки України (по тексту - повністю найменування або СБУ), Державної судової адміністрації України, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві надсилались запити про проведення перевірки, передбаченої Законом, стосовно ОСОБА_1

Матеріали справ свідчать, що у листі № 24/Л-191 від 08.12.2014 Службою Безпеки України повідомлено МЮ України про відсутність відомостей стосовно ОСОБА_1

Поряд з цим, у листі № 24/Л-34 від 05.01.2015 СБУ зауважено про виявлення щодо ОСОБА_1 інформації, згідно якої останній 09.11.1965 був зарахований на дійсну військову службу в КДБ СРСР (наказ Голови КДБ СРСР від 02.08.1990 № 381). Звільнений з військової служби в СБУ наказом Голови від 18.07.2008 № 997-ос.

25.12.2014 Державною судовою адміністрацією України повідомлено Мін'юст про відсутність в Єдиному державному реєстрі судових рішень стосовно ОСОБА_1 за критеріями, встановленими частинами 3, 5-7 Закону, що викладено у листі № 10-6879/14.

Міністерством внутрішніх справ України та Генеральною прокуратурою України у листах № 27/3/46 від 20.01.2015 та № 11/1-2493вих-14 від 10.12.2014 відповідно, повідомлено МЮ України, що ОСОБА_1 не працював на посадах в таких органах.

20.01.2015 у листі № 7/26-53-17-03-23-1 Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві повідомлено відповідача про висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 5 Закону, згідно якого (висновку) зауважено на достовірності відомостей зазначених ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік.

У своєму листі № 24/Л-3705 від 31.05.2015 Службою Безпеки України зазначено, що після надання СБУ відповіді за № 24/Л-191 від 08.12.2014 на виконання запиту МЮ України, стосовно ОСОБА_1 були отримані додаткові відомості, у зв'язку із чим службою наголошено, що відповідь за № 24/Л-34 від 05.01.2015 є остаточною.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 5 Закону, органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України. Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості. Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті. Подані Міністерством юстиції України проекти документів, визначених частиною другою цієї статті, затверджуються Кабінетом Міністрів України не пізніше ніж на десятий день після подання Міністерством юстиції України та протягом десяти днів з дня їх затвердження оприлюднюються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.

Відповідними нормативними приписами ч.ч. 1-2 ст. 5 Закону визначений порядок проведення перевірки, серед яких передбачено правило, за яким Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті, а Кабінет Міністрів України розглядає та затверджує такий план.

У відповідності до положень абз. 2 Розпорядження, перевірка відповідно до Закону України «Про очищення влади» щодо осіб, зокрема, Міністра юстиції, його першого заступника та заступників, посадових і службових осіб апарату Мін'юсту, керівників та заступників керівників територіальних органів Мін'юсту, проводиться з листопада 2014 року по січень 2015 року. При цьому, керівник органу відповідно до частини четвертої статті 5 Закону визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим планом.

З положень Розпорядження випливає про право керівника органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка, визначити дату початку проведення перевірки у відповідному органі з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом. Водночас, керівником органу встановлюється необхідність завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим планом.

Тобто, з урахуванням зазначених приписів, перевірка має бути проведена у строк з листопада 2014 року по січень 2015 року включно.

За п. 1 Наказу, відповідачем вирішено провести в апараті Міністерства юстиції України перевірку, передбачену Законом, окрім Міністра юстиції, заступника Міністра юстиції, заступника Міністра юстиції з питань європейської інтеграції, заступника Міністра юстиції - керівника апарату, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, визначивши днем початку проведення перевірки 10 листопада 2014 року.

Суд відмічає, що МЮ України виконані вимоги Розпорядження та Наказу щодо початку проведення в апараті Міністерства юстиції України перевірки, передбаченої Законом.

Разом з цим, до матеріалів справи не подано доказів закінчення проведеної перевірки стосовно ОСОБА_1 в строки визначені Розпорядженням, згідно плану, незважаючи на подання станом на 20.01.2015 до МЮ України від відповідних органів перевірки матеріалів, яким Мін'юстом надсилались запити.

З огляду на викладене, аргументованими є твердження позивача щодо порушення відповідачем термінів люстраційної процедури щодо ОСОБА_1 згідно Розпорядження, які, в той же час, не спростовані МЮ України.

Щодо окремих заперечень відповідача, суд зазначає таке.

Як видно з матеріалів справи, після закінчення встановлених Розпорядженням строків на проведення люстраційної процедури, ОСОБА_1 20.02.2015 подано до МЮ України доповідні записки за № 13.0.1.-48/246 від 20.02.2015, які отримані відповідачем 20.02.2015 та 03.03.2015, в додаток до яких долучено довідку з Служби мобілізації та територіальної оборони Служби безпеки України «Щодо проходження служби» № 12/402 від 25.02.2015 та копію наказу Міністерства оборони України № 545 від 26.10.2010 «Про затвердження переліку військово-облікових спеціальностей осіб офіцерського складу», в яких викладені певні пояснення щодо питань люстрації Суб'єкта перевірки.

У відзиві відповідачем наголошується про відсутність підстав для прийняття МЮ України до уваги таких пояснень від ОСОБА_1 при здійсненні перевірки.

На рахунок зазначеного, суд акцентує увагу, що дійсно, Законом та Положенням прямо не передбачено приписів, що передбачають надання особами, щодо яких здійснюється перевірка, письмових пояснень щодо отриманих від окремих органів, зокрема СБУ, відомостей до МЮ України стосовно перевірки, передбаченої Законом. Виключення з відповідного загального правила міститься в положеннях ч. 10 ст. 5 Закону та п. 28 Порядку, згідно яких: у разі встановлення за результатами перевірки недостовірності відомостей, визначених пунктом 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, протягом трьох робочих днів з дня виявлення всіх недостовірностей та/або невідповідностей, але не пізніше ніж на тридцятий день з дня отримання запиту та копії декларації особи, повідомляє про них особу, стосовно якої проводиться перевірка. Особа, стосовно якої проводиться перевірка, не пізніше ніж на п'ятнадцятий робочий день з дня отримання нею відповідного повідомлення надає письмове пояснення за такими фактами та підтверджуючі документи, які є обов'язковими для розгляду та врахування відповідним органом при підготовці висновку про перевірку; особа, стосовно якої проводиться перевірка, не пізніше ніж на п'ятнадцятий робочий день з дня отримання нею відповідного повідомлення надає письмове пояснення за фактами, зазначеними у пункті 27 цього Порядку, та підтвердні документи, які є обов'язковими для розгляду та врахування ДФС під час підготовки висновку про перевірку.

Тобто, надання пояснень, за виключним правилом, здійснюється у випадку, що пов'язаний з питанням достовірності відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідності вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

В той же час, судом принагідно зауважується, що за ст. 40 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, а всі закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

З вказаної конституційної норми випливає право кожного на особисте звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Відповідний суб'єкт отримання звернення зобов'язаний розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Так, оскільки відповідачем, як роботодавцем, у встановленому порядку прийнято від позивача, як працівника, відповідні доповідні записки, суд вважає, що, за обставин продовження здійснення станом на 03.03.2015 люстраційної перевірки щодо ОСОБА_1, МЮ України зобов'язане було розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому, судом відмічається, хоча дія Закону України «Про звернення громадян» не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", відповідач був не позбавлений права розглянути доповідні записки, по суті звернення (оскільки в записках викладені прохання щодо розгляду матеріалів) ОСОБА_1, і надати обґрунтовану відповідь в порядку, що передбачений Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затв. постановою від 30 листопада 2011 року № 1242 Кабінету Міністрів України (в чинній на той час редакції), згідно положень якої, строк виконання звернень становить - протягом не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті (звернення), які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх надходження. Якщо у місячний строк вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник установи або його заступник встановлюють необхідний строк для його розгляду, про що повідомляють особі, яка подала звернення. При цьому загальний строк вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Додатково також варто відмітити, що, за переконанням суду, суб'єкт, щодо якого проводиться перевірка, не обмежений в праві надавати пояснення в розрізі процедурного питання отриманих МЮ України висновків про достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 Закону, що слідує виходячи з розширеного тлумачення положень ч. 12 ст. 5 Закону, якою передбачено встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами як 1 так і/або 2 частини п'ятої статті 5 Закону, та ч. 15 ст. 5 Закону, згідно до якої до особової справи особи, стосовно якої проводилася перевірка, додаються усі матеріали перевірки, які надійшли до керівника органу, передбаченого частиною четвертою цієї статті.

Таким чином, судом зазначається, що прийняття МЮ України від ОСОБА_1 доповідних записок з доданими до них документами забезпечувало конституційне право вказаного громадянина на розгляд його звернення, що встановлено як Законом, так і постановою, прийнятої Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, судом визнаються невмотивованими позиції відповідача щодо неврахування доповідних записок ОСОБА_1 при проведенні перевірки.

В частині інших доводів позивача (друга підстава позову), суд зазначає про наступне.

З матеріалів справи випливає, що Довідка складена МЮ України 12.04.2016 (у вказаному питанні суд виходить з обставин викладеної заст. директора Департаменту кадрової роботи та державної служби МЮ України інформації про направлення матеріалів перевірки та довідки про результати перевірки стосовно ОСОБА_1 на адресу НАБУ, обставини чого також наведено МЮ України у запереченнях на позов).

За ч. 12 ст. 5 Закону, у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

У відповідності до п. 13 Порядку (в редакції чинній з 08.04.2015 та на даний час, надалі Порядок-2) (застосовується судом оскільки починаючи з початку лютого 2015 року МЮ України продовжувалася здійснюватися перевірка щодо ОСОБА_1), відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону (прізвище, ім'я та по батькові, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, критерії, на підставі яких застосовується заборона, та строк, протягом якого до особи застосовується заборона), не пізніш як на третій день з дня їх надходження до Мін'юсту розміщуються на офіційних веб-сайтах Мін'юсту та органу, в якому проводиться перевірка.

З вказаних положень видно про обов'язковість офіційного оприлюднення висновку про результати перевірки, за якою встановлено недостовірність стосовно особи відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5, на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України після надходження інформації щодо висновку та внесення її до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку Мін'юстом.

З приводу зауваженого, суд зазначає, що з наявної на сайті МЮ України інформації, за посиланням https://lustration.minjust.gov.ua/register, не вбачається про зазначення ОСОБА_1, як особи щодо якої застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

Окремо судом звертається увага, що з викладеної Мін'юстом на офіційному веб-сайті за адресою https://lustration.minjust.gov.ua/checking/acting/1179 інформації не вбачається про розміщення висновку про результати перевірки щодо ОСОБА_1

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими зауваження позивача, зазначені по відповідним обставинам, про порушення відповідачем порядку розміщення на офіційних веб-сайтах Міністерства юстиції України та органу, в якому проводиться перевірка відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону. Вказане, не спростовуване МЮ України.

Щодо викладених обставин позивача, як третьої підстави позову, судом акцентується на такому.

За ч. 14 ст. 5 Закону, керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Відповідно до п. 15 Порядку-2, у разі виявлення відповідальним структурним підрозділом відомостей щодо застосування до особи, яка підлягає перевірці, заборони, передбаченої пунктом 14 цього Порядку, керівник органу не пізніш як на третій день з дня виявлення таких відомостей приймає рішення про звільнення особи і в той самий день надсилає до Мін'юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін'юсту вносяться до Реєстру.

Зважаючи на сукупність положень вказаних приписів, суд зазначає про наявність двох правил, які стосуються порядку звільнення особи, щодо якої встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5 Закону.

Так, не пізніше ніж на третій день з дня отримання висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5, керівник органу, на якого покладається організація проведення перевірки, звільняє особу на підставі частини третьої або четвертої статті 1 Закону, відомості про що не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін'юсту вносяться до Реєстру (правило перше), або не пізніше ніж на третій день з дня отримання висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5, надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку (правило друге). При цьому, у другому випадку передбачено можливість звільнення особи керівником іншого органу, до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, і такий орган надсилає до Мін'юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін'юсту вносяться до Реєстру.

З матеріалів справи видно, що в основу Довідки покладено викладений СБУ у листі № 24/Л-34 від 05.01.2015 висновок про те, що ОСОБА_1 09.11.1965 був зарахований на дійсну військову службу в КДБ СРСР (наказ Голови КДБ СРСР від 02.08.1990 № 381), і дані обставини, між іншим, підтверджуються відповідачем.

Суд вказує, що з розміщеної Міністерством юстиції України на веб-сайті за посиланням https://lustration.minjust.gov.ua/main/page/17 інформації не слідує про застосування до ОСОБА_1 люстраційних заборон.

08.09.2015 ОСОБА_1, на підставі заяви останнього та згідно п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України, звільнено з посади начальника Управління функціонування Центрального засвідчувального органу Мін'юсту за переведенням для подальшої роботи в Національному антикорупційному бюро України, що підтверджується наказом № 2850/п.

З огляду на зауважене, приймаючи до уваги, що керівником органу, на якого покладалася організація проведення перевірки, не пізніше ніж на третій день з дня отримання відповідного висновку СБУ, а також станом на кінець січня 2015 року, не було звільнено ОСОБА_1 із займаної посади на підставі частини третьої або четвертої статті 1 Закону, а 08.09.2015 переведено до для подальшої роботи в Національному антикорупційному бюро України, суд звертає увагу на невідповідність застосованих відповідачем відповідно до Закону та Порядку-2 заходів, що вказує на відсутність підстав для застосування до позивача негативних наслідків люстраційної перевірки станом на 08.09.2015, та підтверджує викладені ОСОБА_1 твердження за позовом у викладеній частині, які, наразі, не перекреслювані по суті з боку відповідача.

Зазначені відповідачем, окремо, в запереченнях позиції про обставини направлення МЮ України 12.04.2016 до Національного антикорупційного бюро України документів особової справи ОСОБА_1, в тому числі Довідки, у зв'язку із чим, на думку Мін'юсту, Національне антикорупційне бюро України було зобов'язане звільнити ОСОБА_1, відхиляються судом з тих підстав, що, по-перше, відповідачем, приймаючи до уваги факт переведення позивача для подальшої роботи до іншого органу 08.09.2015, направлено відповідний висновок про результати перевірки щодо ОСОБА_1, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5, поза межами встановлених ч. 14 ст. 5 Закону та ст. 493 Порядку-2 строків, а по-друге, оскільки станом на 13.04.2016 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за п. 64 п.п. «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, інформація про що витікає з листа № 13-022/15524 від 16.05.2016, що унеможливлювало Національне антикорупційне бюро України надати до Мін'юсту повідомлення про звільнення ОСОБА_1 з посади.

Окремо судом наголошується, що за ч. 8 ст. 1 Закону, рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

З даного нормативного положення Закону не випливає про встановлення обмежень оскарження зацікавленими особами рішення, дії чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при виконанні Закону.

Щодо питання відповідності ОСОБА_1 критерію, передбаченому п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Пунктом 3 частини 3 статті 3 Закону передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

З правової конструкції вказаної норми видно, що заборона протягом десяти років з дня набрання чинності Законом обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), застосовується до осіб, які були (умовний поділ): а) штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, б) закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР, до яких, в той же час, не відносяться особи, які закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР за технічними спеціальностями.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 у 1990 році закінчив Київське вище військове інженерне училище зв'язку ім. М.І. Калініна за спеціальністю «Радіозв'язок» та здобув кваліфікацію «Радіоінженер», про що зазначено в дипломі НОМЕР_2 від 20.06.1990.

По закінченню училища ОСОБА_1 в 1990 році була присвоєна військово-облікова спеціальність № 00, 521500 (наказ № 025 від 09 лютого).

Також після закінчення навчального закладу і згідно розподілу ОСОБА_1 зараховано на дійсну військову службу в КДБ СРСР наказом Голови КДБ СРСР від 02.08.1990 № 381 і наказом від 01.08.1990 № 174 призначено на посаду начальника радіорелейної станції 56 окремого полку військ Урядового зв'язку КДБ СРСР де він проходив службу до 07.08.1992 року і був зарахований до військ Урядового зв'язку Служби безпеки України.

Слід підкреслити, що посаду «начальник радіорелейної станції» віднесено до спеціальностей інженерного та технічного профілю, що вбачається з наказів Міністерства оборони СРСР, архівної довідки Галузевого Державного архіву Міноборони України, листа № 321/2996 від 29.04.2016 Генерального штабу Збройних Сил України, що, за викладених вище обставин щодо військово-облікової спеціальності ОСОБА_1, свідчить про закінчення ним вищого навчального закладу за технічною спеціальністю.

Суд відмічає, що під час продовження здійснення в січні 2016 року перевірки, Міністерством юстиції України було розглянуто листи Служби безпеки України від 06 жовтня 2015 року № 11/12270 та від 04 грудня 2015 року № 11/14754 та в межах компетенції повідомлено СБУ, що відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками ми негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей). Зазначений виняток стосується осіб, які згідно зі своїми посадовими інструкціями або іншим документом, яким визначено коло обов'язків співробітника, забезпечували організацію діяльності відповідного органу державної безпеки або структурного підрозділу КДБ, а не виконували завдання безпосередньо пов'язані із функціями відповідного КДБ.

Подібні за змістом висновки, викладені МЮ України у листі «Актуальні питання», розміщеного на офіційному веб-сайті міністерства за посиланням https://lustration.minjust.gov.ua/main/question, в якому в питаннях: «Щодо технічних спеціальностей в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, зазначених у пункті 3 частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади»», зазначено, що частиною першою статті 5 Закону України «Про очищення влади» та пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення), визначено єдиний орган, який уповноважено на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, а саме Міністерство юстиції України. Підпунктом 531 пункту 4 Положення визначено, що Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань забезпечує відповідно до Закону України «Про очищення влади»: проведення перевірки, передбаченої зазначеним Законом; формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», надання інформації із зазначеного Реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього. Відповідно до підпункту 32 пункту 4 зазначеного Положення Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань надає роз'яснення з питань, пов'язаних з діяльністю Мін'юсту, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства, а також стосовно актів, які ним видаються. 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади», метою якого є визначення правових та організаційних засад проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні. У статті 2 Закону наведено вичерпний перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) відповідно до критеріїв, визначених у статті 3 Закону. Так, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей). Зазначений виняток стосується осіб, які згідно зі своїми посадовими інструкціями або іншим документом, яким визначено коло (характер) обов'язків співробітника, забезпечували організацію діяльності відповідного органу державної безпеки або структурного підрозділу КДБ, а не виконували завдання безпосередньо пов'язані із функціями відповідного КДБ.

З наведеного роз'яснення слідує висновок щодо необхідності встановлення обставин про те, що особи відповідного органу державної безпеки або структурного підрозділу КДБ забезпечували організацію діяльності такого органу згідно зі своїми посадовими інструкціями або іншим документом, яким визначено коло (характер) обов'язків співробітника. При цьому, такі особи, відповідно до своїх посадових інструкцій або інших документів, якими визначено коло (характер) обов'язків співробітника, не виконували завдання безпосередньо пов'язані із функціями відповідного КДБ.

До матеріалів справи не додано доказів здійснення ОСОБА_1 завдань безпосередньо пов'язаних із функціями відповідного КДБ, які випливали згідно посадових інструкцій або інших документів, якими визначено коло (характер) обов'язків відповідного співробітника.

Приймаючи до уваги закінчення ОСОБА_1 вищого навчального закладу за технічною спеціальністю, з урахуванням відсутності обставин здійснення ОСОБА_1 завдань безпосередньо пов'язаних із функціями КДБ, суд визнає підтвердженими доводи позивача щодо необґрунтованості застосування МЮ України до ОСОБА_1 обмежень, передбачених п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Виходячи з наведеного, враховуючи також не прийняття до уваги МЮ України викладених ОСОБА_1 в доповідних записках інформаційних моментів, що зачіпають питання наявності у нього технічної освіти та технічної спеціальності, судом відхиляються заперечення відповідача в частині обґрунтованості посилань в Довідці про застосування до ОСОБА_1 критерію, передбаченого положенням п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Виходячи з вказаних процесуальних та матеріальних приписів, невмотивованими є твердження відповідача щодо неможливості застосування рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі, що можуть стосуватися питань, пов'язаних із люстрацією.

Статтею 2 Конвенції «Про дискримінацію в галузі праці і занять» № 111 від 25.06.1958 (ратифікована 04.08.1961) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Про питання застосування міжнародних стандартів щодо люстрації також відмічено Верховним судом України, який на своїй сторінці, за адресою http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/(documents)/9CCC052FF67F623FC2257D9E0041D022, розмістив документи, що стосуються таких стандартів.

Так, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі, з-поміж іншого, вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та траво на оскарження до суду.

Відмічені згаданою Резолюцією підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме: в рішенні від 14.02.2006 у справі "Турек проти Словаччини", від 24.04.2007 у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 у справі "Любох проти Польщі").

У рішенні "Любох проти Польші" ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач не довів обґрунтованих мотивів зазначення у Довідці про застосування до ОСОБА_1 критерію, визначеного пунктом третім частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

На рахунок наведених судом адміністративних процесуальних приписів ч. 2 ст. 9 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд заявляє про таке.

За ч. 11 ст. 5 Закону, орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

Згідно п. 36 Порядку-2, на підставі відповіді/висновку/копії судового рішення, що надійшли від органів перевірки за результатами перевірки, відповідальний структурний підрозділ у триденний строк (з дня надходження останньої відповіді/висновку/копії судового рішення або з дня надходження відповіді/висновку/копії судового рішення, який є підставою для застосування заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону) готує довідку про результати перевірки за формою згідно з додатком 5 та подає її керівнику органу.

Керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня надходження відповіді (відповідей)/висновку/копії судового рішення розглядає довідку про результати перевірки щодо особи, надсилає у той самий день Мін'юсту в паперовій та електронній формі (у форматі Microsoft Word) копію довідки про результати перевірки щодо особи, до якої не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону, або у разі встановлення недостовірності відомостей, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення особи та у той самий день надсилає Мін'юсту копію згаданого рішення в паперовій та електронній формі (скановану копію у форматі pdf) та копію довідки про результати перевірки в паперовій та електронній формі (у форматі Microsoft Word), інформація з яких протягом трьох днів з дня їх надходження вноситься до Реєстру (п. 37 Порядку-2).

Зважаючи на наведені положення Закону та Порядку-2, висновок про результати перевірки викладається у формі довідки про результати перевірки за формою згідно з додатком 5, яка подається на підпис/затвердження керівнику органу, передбаченому частиною четвертою статті 5 Закону.

В правовому аналізі «Практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України «Про очищення влади»», в питаннях співвідношення антикорупційного та люстраційного законодавства щодо юридичних наслідків, які наступають за результатами перевірки, Вищим адміністративним судом України висловлено позиції, згідно яких частиною одинадцятою статті 5 Закону передбачено, що орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку. За результатом вивчення судової практики встановлено, що суди по-різному оцінюють значення цього висновку і його вплив на права позивачів. Зокрема, як вбачається з судових рішень, якими вирішено спір з приводу правомірності висновку про результати перевірки та звільнення з посади, у запереченнях проти позову відповідачі зазначають, що у разі не оскарження висновку наказ про звільнення не можна визнати протиправним. Як правило, суди не беруть до уваги такі доводи, оскільки чинне законодавство України не містить жодних застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненої особи у зв'язку з не скасуванням висновку. Згідно з частиною одинадцятою статті 5 Закону про очищення влади оскарження такого висновку в судовому порядку є правом, а не обов'язком особи. У судовій практиці виявлено позицію, згідно з якою суди вважають, що висновок про результати перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення суб'єктом владних повноважень, а тому оцінка висновку може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі цього висновку.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), за якими під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Статтею 79 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, з урахуванням обставин переведення 08.09.2015 ОСОБА_1 для подальшої роботи до іншого органу, а також його звільнення 13.04.2016 з Національного антикорупційного бюро України, зважаючи на те, що до суду не представлено доказів подання ОСОБА_1 документів про доступ до державної служби чи служби органів місцевого самоврядування, що не доводить зазначених в позові обставин про наявність підстав для відмови у прийнятті ОСОБА_1 на посади в органах державної влади, приймаючи до уваги, що викладений у Довідці висновок про результати перевірки є носієм доказової інформації, який, за встановлених за наслідками перевірки обставин, юридично відображається у формі Довідки, враховуючи, що викладені в Довідці висновки є необґрунтованими, суд вважає, що заявлені у позові вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме про визнання протиправною та скасування Довідки, винесеної стосовно ОСОБА_1, що, в сукупному аспекті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб'єкта владних повноважень в розрізі ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 5 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, є, за висновком суду, належним ефективним захистом таких прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, то судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, як то відповідача у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 241- 246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати Довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», винесену стосовно ОСОБА_1

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: 03164, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13) понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 183,73 грн. (сто вісімдесят три гривні 73 копійки).

Рішення відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко