Справа № 804/214/18
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2018 року справа № 804/214/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю.,

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року (головуючий суддя Горбалінський В.В.)

у справі № 804/214/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 23654-1303 про визначення до сплати суми податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб 2017 рік у розмірі 148688,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приймаючи оскаржуване повідомлення-рішення, податковий орган не взяв до уваги той факт, що договір оренди земельної ділянки було припинено у 2011 році, а отже підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не було. Також, відповідач не додав до податкового повідомлення-рішення розрахунок податкового зобов'язання, а отже порушив вимоги п. 286.5 ст. 286 та п. 288.7 ст. 288 Податкового кодексу України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено з тих підстав, що позивачем не доведено, що після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки від 20.02.2009, він не користується земельною ділянкою за адресою: вул. АДРЕСА_2 м. Кривий Ріг. Також сторонами не надано суду доказів наявності акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки. Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач залишається землекористувачем (орендарем) означеної земельної ділянки, отже має сплачувати орендну плату за фактичне користування земельною ділянкою.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Порушення судом норм процесуального права полягає в тому, що суд призначив розгляд справи у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження всупереч ст.263 КАС України, оскільки дана справа не відноситься до жодної з окремих категорій справ незначної складності.

По суті прийнятого судом рішення позивач зазначає, що згідно положень розділу XIII Податкового кодексу України та умов типового договору оренди земельних ділянок відповідач не має повноважень встановлювати орендарям розміри орендних плат за земельні ділянки державної та комунальної власності, а також приймати відповідно до законодавства податкові повідомлення-рішення про визначення їм суми податкових зобов'язань з орендних плат.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права апеляційний суд зазначає наступне.

За загальним правилом відповідно до абз. 2 ч.2 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, за приписами ч.3 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, зокрема, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. А саме: за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Такі справи розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження (ч.4 ст.12 КАС України).

Одночасно ч. 6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено справи незначної складності.

Так, відповідно до п.6 ч. 6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 24 ст.4 КАС України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Виходячи з наведених норм та предмету визначеного у вказаній справі спору, а також приймаючи до уваги, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2018 року становить 1762 грн., апеляційний суд вважає вірним віднесення судом першої інстанції даної справи до категорії справ незначної складності.

З приводу посилання позивача в якості обґрунтування доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права на ст.263 КАС України, якою встановлені особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності і частиною 1 якої визначено перелік справ, які суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), до яких дана справа не відноситься.

Апеляційний суд зазначає, що позивач не врахував приписи ст.262 КАС України, яка визначає особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження і по відношенню до ст.263 КАС України є загальною нормою.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, жодні клопотання від учасників справи щодо порядку розгляду даної справи не надходили.

Отже, в діях суду першої інстанції не встановлено порушень норм процесуального права, які є законодавчо встановленою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

По суті прийнятого судом рішення апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, 20.02.2009 між позивачем - ОСОБА_1 (орендар) та Криворізькою міською радою (орендодавець) на підставі рішення міської ради від 21.11.2008 № 2889 укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,3626 га, яка знаходиться на вул. АДРЕСА_2, у Жовтневому районі м. Кривого Рогу, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Договір зареєстровано у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що 08.04.2009 вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 01.

Відповідно до п.1 Договору оренди Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку житлової та громадської забудови для розміщення торговельного комплексу після реконструкції будівлі магазину і кафе з прибудовою, яка знаходиться за адресою: вул. АДРЕСА_2 у Жовтневому районі м. Кривого Рогу.

Вказаний договір оренди укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору Орендар, у разі належного виконання обов'язків відповідно до умов договору, має переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк (п.5 Договору).

Також умовами договору (п. 19 Договору оренди) визначено, що повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі (повернення).

Орендар зобов'язаний по закінченню терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди земельну ділянку привести в належний стан та повернути орендодавцю з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки (п. 33 Договору оренди).

Неповернення земельної ділянки не звільняє орендаря від орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за фактичне користування вноситься у розмірах, визначених розділом «Орендна плата» цього договору. Нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки (п. 21 Договору оренди).

Доказів повернення позивачем наданої йому на умовах оренди земельної ділянки орендодавцю матеріали справи не містять.

Вважаючи позивача орендарем означеної вище земельної ділянки, відповідач в порядку п.286.5 ст.286 ПК України, визначив позивачу суми грошового зобов'язання з орендної плати за землю за 2017 рік, про що прийняв податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 30.06.2017 № 23654-1303, яким визначено суму грошового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 148688,35 грн.

Означене податкове повідомлення-рішення отримане позивачем 12.09.2017, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, копія якого міститься в матеріалах справи.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

Плата за землю справляється відповідно до закону.

На час укладення вищевказаного Договору оренди земельної ділянки від 20.02.2009 діяв Закон України «Про плату за землю» від 03.07.92 № 2335-ХІІ, який втратив чинність з 01.01.2011 згідно з Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI.

З 01.01.2011 питання оподаткування земельних ділянок та сплати орендної плати за землю урегульоване Податковим кодексом України.

За визначенням пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України в редакції з 01.01.2017 плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України).

Порядок обчислення та сплати орендної плати за землю визначається статтею 288 ПК України.

Відповідно до п.288.1 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Відповідно до п.п.288.2-288.4 ст.288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

За правилами пп.288.5.1, 288.5.2 п.288.5 ст.288 ПК України в редакції, що діяла з 01.01.2017, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Відповідно до п.288.7 ст.287 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу, тобто за такими ж правилами, як і для земельного податку.

Згідно абз.1 п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

З правилами п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Таким чином, на законодавчому рівні визначальним для встановлення обов'язку особи сплачувати орендну плату за земельну ділянку є факт перебування такої земельної ділянки у користуванні вказаної особи.

Позиція позивача в даному випадку полягає у відсутності у нього обов'язку із сплати орендної плати за землю з огляду на те, що Договір оренди земельної ділянки припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено, що мало місце 08.04.2011.

З цього приводу апеляційний суд погоджується з правовим обґрунтуванням висновків суду першої інстанції.

Як встановлено вище, умовами п.п.19, 33 укладеного позивачем Договору оренди визначено, що орендар зобов'язаний по закінченню терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди земельну ділянку привести в належний стан та повернути орендодавцю з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.

Отже, умовами Договору оренди на Орендаря (позивач у справі) покладений обов'язок з повернення земельної ділянки Орендодавцю після закінчення строку дії договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 вказаного Закону).

Строк дії договору оренди землі є його істотною умовою (ст. 15 цього Закону).

За приписами ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі, закінчення строку, на який його було укладено.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено правило, за яким по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Виходячи з наведених правових норм, вбачається, що якщо платник продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди та не отримав письмового заперечення від орендодавця щодо використання земельної ділянки, то до поновлення дії договору оренди такий платник є землекористувачем, в тому числі, в розумінні Податкового кодексу України і отже має сплачувати орендну плату відповідно до умов попереднього договору оренди землі.

Не зважаючи на те, що за правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, частина 1 вказаної статті встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як вбачається з фактичних обставин, встановлених судом, позивач не довів та не надав жодних належних та допустимих доказів стосовно того, що він не користується земельною ділянкою.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 у справі № 804/20761/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2015, встановлено, що на орендованій позивачем земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля, яка належить останньому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 15.06.2006, що слугує беззаперечним доказом користування ОСОБА_1 земельною ділянкою за вказаною вище адресою.

В силу ч.4 ст.78 КАС України вказані обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі № 804/20761/14, не доказуються при розгляді даної справи № 804/214/18.

Докази, які б свідчили про припинення у встановленому порядку права володіння позивача означеною вище нерухомістю, що розташована на орендованій позивачем земельній ділянці, в матеріалах справи відсутні, сторонами не подані.

В матеріалах справи відсутні і докази, які б свідчили про повернення позивачем орендованої земельної ділянки орендодавцю після 08.04.2011, або вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій, спрямованих на таке повернення.

Також відсутні докази складання та направлення на адресу позивача протягом одного місяця після закінчення строку Договору оренди орендодавцем - Криворізькою міською радою листа-повідомлення про заперечення у поновленні даного Договору у відповідності до ч.5 ст.33 Закону України «Про оренду землі» або рішення щодо розірвання Договору оренди.

Наведеною вище постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 у справі № 804/20761/14 встановлено, що Криворізькою міською радою за два місяці до закінчення терміну дії договору оренди позивачу направлено лист - повідомлення від 03.02.2011 №6/18-41 для вирішення питання щодо його продовження, однак відповіді від позивача не надійшло.

Втім за своїм змістом вказаний лист Криворізької міської ради не є листом-повідомленням про заперечення у поновленні договору оренди землі в розумінні наведеної вище правової норми.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що укладений позивачем Договір оренди земельної ділянки від 20.02.2009 не припинив свою дію у відповідності до вимог чинного законодавства, що свідчить про наявність у відповідача правових підстав та законодавчо встановлених повноважень для визначення позивачеві як фактичному користувачу земельної ділянки грошових зобов'язань з орендної плати за землю спірним податковим повідомленням-рішенням.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність у відповідача повноважень встановлювати орендарям розміри орендних плат за земельні ділянки державної та комунальної власності, а також приймати відповідно до законодавства податкові повідомлення-рішення, апеляційним судом не приймаються як такі, що спростовуються вищезгаданими приписами Податкового кодексу України, якими визначено обов'язок орендаря сплачувати плату за землю у формі орендної плати.

З приводу розрахунку грошового зобов'язання, визначеного в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Згідно наявному в матеріалах справи розрахунку до податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 №23654-1303 розмір грошового зобов'язання з орендної плати в сумі 148688,35 грн. визначений виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0.3626 га по вул. АДРЕСА_2, під розміщення торгівельного комплексу з урахуванням функціонального призначення (землі комерційного викисання) та ставки податку згідно рішенню Криворізької міської ради № 1522 від 29.03.2017 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24.06.2015 № 3727 «Про встановлення ставок земельного податку, розміру орендної плати та пільг зі сплати за землю на території міста Кривого Рогу на 2017 рік».

Так, сума орендної плати за 2017 рік обрахована контролюючим органом наступним чином: - 148688,35 грн. = 42983400,20 грн. (розмір нормативно грошової оцінки за 1 кв. м.) * 1,06 (коефіцієнт індексації за 2016 рік) * 0,3626 (площа земельної ділянки за Договором оренди) * 0,9% (ставка податку згідно рішенню Криворізької міської ради № 1522 від 29.03.2017).

Правильність розрахунку орендної плати, крім того, підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.12.2017 №8-4-0.22-775/405-17.

Згідно вказаному листу нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0.3626 га по вул. АДРЕСА_2, під розміщення торгівельного комплексу з урахуванням функціонального призначення (землі комерційного використання) складає 16521035,02 грн. Відповідно, 16521035,02 грн. * 0.9 % (ставку податку) = 148688,35 грн. орендна плата за 201 7 рік.

Відповідно до п.58.1 ст.58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).

За правилами пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до абз.6 п.58.1 ст.58 ПК України до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 № 1204 затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254.

Відповідно до п.2 розділу ІІ цього Порядку у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формою «Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).

Відповідно до п.9 розділу ІІ Порядку № 1204 до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Відповідно до п.1 розділу ІІІ Порядку № 1204 структурний підрозділ контролюючого органу, який склав податкове повідомлення-рішення відповідно до Кодексу, роздруковує його у двох примірниках (податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» - в одному примірнику) та після погодження з підрозділами правової роботи передає на підпис керівнику (заступнику керівника) контролюючого органу, а складене відповідно до Митного кодексу України - керівнику або виконуючому його обов'язки.

Після підписання податкове повідомлення-рішення (крім податкового повідомлення-рішення за формою «Ф») не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків. Податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» надсилається (вручається) платнику податків у терміни, встановлені Кодексом для податків на майно фізичних осіб.

Згідно Форми «Ф» податкового повідомлення-рішення - Додаток 1 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (пункт 2 розділу II) розрахунок податкового зобов'язання додається.

В даному випадку наведені позивачем доводи щодо недотримання відповідачем встановленої форми податкового повідомлення-рішення і не направлення рахунку податкового зобов'язання апеляційний суд не приймає в якості підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 23654-1303.

Встановлені судом обставини в їх сукупності свідчать про правомірність та обґрунтованість визначення позивачеві як фактичному землекористувачу грошового зобов'язання з орендної плати за землю за 2017 рік в сумі 148688,35 грн.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Приймаючи податкове повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 23654-1303, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції під час розгляду справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року у справі № 804/214/18 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко