Справа № 296/7213/14-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2018 року

Київ

справа №296/7213/14-а

адміністративне провадження №К/9901/20632/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 296/7213/14-а

за позовом Громадської організації "Сила закону" до Житомирської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна технологія», про часткове визнання протиправним та скасування рішення

за заявою Громадської організації "Сила закону" про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України, постановленої 23 березня 2017 року колегією суддів у складі: Єрьоміна А.В., Калашнікової О.В., Кравцова О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Громадська організація "Сила Закону" (далі - позивач) звернулася з позовом до суду та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати рішення Житомирської міської ради від 11 липня 2013 року №579 "Про вилучення, припинення, надання права користування земельними ділянками юридичним і фізичним особам" в частині затвердження детального плану території розміщення багатоквартирних житлових будинків за адресою: Бульвар Старий,14 в м.Житомирі.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира 3 вересня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 3 вересня 2015 року скасовано. Провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 березня 2017 року ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року залишено без змін.

У травні 2017 року Громадська організація "Сила закону" (в порядку глави 3 розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) подала до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 березня 2016 року у справі № 296/7213/14-а.

Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 2017 року відкрито провадження у справі.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви разом зі справою передано до Верховного Суду.

У ході розгляду справи встановлено, що 03 листопада 2004 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (продавець) та ЗАТ «Інвестиційна технологія» (покупець) укладено договір купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області - гастрольного театру в м.Житомирі по вул.Фещенко - Чопіївського, 2. Відповідно до п.5.3 договору ЗАТ "Інвестиційна технологія" зобов'язалося завершити будівництво з можливим перепрофілюванням первісного призначення протягом 5 років.

Рішенням Житомирської міської ради від 13 серпня 2009 року продовжено строк дії умов пункту 5.3. договору купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області - гастрольного театру в м.Житомирі на п'ять років до 3 листопада 2014 року для завершення будівництва об'єкта - гастрольного театру.

Житомирська міська рада рішенням №579 від 11 липня 2013 року "Про вилучення, припинення, надання права користування земельними ділянками юридичним і фізичним особам" затвердила проект землеустрою щодо відведення ТОВ "Інвестиційна технологія" та надання в оренду на 5 років земельної ділянки за адресою: м.Житомир Старий Бульвар,14 площею 1,3798 га. для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Пунктом 4.3 рішення Житомирської міської ради від 11 липня 2013 року №579 "Про вилучення, припинення, надання права користування земельними ділянками юридичним і фізичним особам" затверджено детальний план території розміщення багатоквартирних житлових будинків за адресою: Бульвар Старий,14 в м.Житомирі, розроблений комунальним підприємством "Містобудівна політика м.Житомира" Житомирської міської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження по справі, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, вказав, що на підставі рішень органу місцевого самоврядування виникли цивільні права та обов'язки, тому даний спір носить цивільно-правовий характер та не підлягає вирішенню у відповідності з Кодексом адміністративного судочинства України.

В поданій заяві про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції, Громадська організація "Сила закону" просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 березня 2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підтвердження щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права щодо визначеності підсудності, заявником надано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року у справі № К/800/1628/15 (713/921/12(2а/713/12/12), в якій касаційний суд, переглядаючи рішення судів про визнання незаконним та скасування рішення Хустської міської ради в частині передачі особі у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вказав про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Усуваючи розбіжності в застосуванні судами одних і тих же норм процесуального права, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, далі -КАС) завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких була перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Судом апеляційної та касаційної інстанції у даній справі встановлено, що оспорюване рішення Житомирської міської ради є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав ТОВ "Інвестиційна технологія" та ДП "Інтеграл-буд".

Тобто оскаржуваний ненормативний акт суб'єкта владних повноважень вичерпав свою дію у зв'язку з його реалізацією. Таким чином, виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виникло таке право, не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився касаційний суд, урахувавши суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права, які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали, і при цьому узгоджується із чинними положеннями процесуального законодавства, які визначають юрисдикцію судів.

На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), статтями 242, 244 (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Громадської організації "Сила закону" відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду