Справа № 755/718/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Савлук Т.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Справа № 755/718/17

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Губської О.А.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2017 року у справі

за позовом ОСОБА_3

до Лівобережного об'єднаного управління

Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій та рішення Лівобережного ОУПФУ в м. Києві щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії на підставі її заяви від 25.11.2016 р. та долучної до неї довідки ГПУ від 23.11.2016 р. № 18-1680зп протиправними;

- зобов'язання відповідача здійснити з 29.05.2016 р. позивачу перерахунок її пенсії за вислугу років відповідвно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на час призначення пенсії) з розрахунку із середнього заробтіку, зазначеного у довідці ГПУ від 23.11.2016 р. № 18/1680зп, без обмеження граничного розміру пенсії.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову, посилаючись на те, що вона має право на перерахунок її пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури, що відмова відповідача у здійснення такого перерахунку порушує її право на пенсійне забезпечення, зменшує рівень соціальної захищеності та є втручанням у володіння нею своєю власністю.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 04.03.2015 р. позивач перебуває на обліку в УПФУ в Дніпровському районі м. Києва, правонаступником якого є відповідач, та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60% від заробтіної плати.

З 01.04.2015 р. виплата пенсії позивачу була припинена як працюючому пенсіонеру на посаді, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тобто на спецпосаді, керуючись Законом України «Про венсення змін до деяких законодасвчих актів України щодо пенсвійного забезщпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ (розпорядження від 10.08.2015 р. № 6675).

25.11.2016 р. позивач звернулася до відповідача із заявою про проведення перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

05.12.2016 р. відповідач листом вих. № 20057/13/Г-1520 у відповідь на зазначене звернення позивача повідомив її про відмову у проведенні перерахунку пенсії через відсутність правових підстав.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача щодо здійснення перерахунку її пенсії, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено можливості здійснення перерахунку пенсії працівників органів прокуратури, КМУ не визначено умов та порядку проведення такого перерахунку, жодних правових підстав для визнання протиправними оскаржуваних дій відповідача немає і відмова органу ПФУ у проведенні перерахунку пенсії позивача не призвела до зменшення її розміру.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1789-XII), «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1697-VII), «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VІІІ (далі - Закон № 76-VІІІ), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII (далі - Закон № 213-VIII), постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова № 1013).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом № 76-VІІІ, який набув чинності з 01.01.2015 р., до ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-XII внесено зміни.

Після внесення зазначених змін частина 18 статті 50-1 Закону № 1789-XII викладена в наступній редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 5 розділу III Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що в разі неприйняття до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до перелічених законів України, зокрема, Закону № 1789-ХІІ.

Крім того, 15.07.2015 р. набрав чинності Закон № 1697-VII, відповідно до Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема Закон № 1789-ХІІ, крім ч.ч. 3, 4, 6, 11 ст. 50-1, що втратили чинність з 15.12.2015 р.

Підстави та порядок перерахунку пенсії працівників прокуратури, передбачені ст. 86 Закону № 1697-VII, відповідно до частини 20 якої (у редакції Закону № 76-VIII) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ № 1013 підвищено розміри заробітку працюючих працівників прокуратури.

Проте, положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури, зазначена постанова КМУ № 1013 не містить.

На час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії КМУ умов та порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури визначено не було.

При цьому, положення Закону № 76-VIII, якими ч. 18 ст. 50-1 Закону №1789-XII та ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-VII викладено у новій редакції, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Водночас, при розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з 01.12.2015 р. - початку застосування постанови КМУ № 1013 та у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом № 1697-VII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням працівників органів прокуратури, пенсії, призначені за ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.

Таким чином, право на перерахунок пенсії може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку, з урахуванням часу звернення до відповідного органу.

Тож, оскільки на момент її звернення за перерахунком розміру пенсії такої підстави для перерахунку пенсій, призначених працівникам прокуратури, як збільшення розміру заробітної плати на законодавчому рівні встановлено не було і КМУ будь-яких умов для перерахунку не визначено, то у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку, а тому, відмовляючи в його здійсненні він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 08.06.2018 р. по справі № 694/728/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає обов'язковому врахуванню апеляційним судом при вирішенні даної справи.

Доводи апелянта про те, що вона має право на перерахунок її пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури, що відмова відповідача у здійснення такого перерахунку порушує її право на пенсійне забезпечення, зменшує рівень соціальної захищеності та є втручанням у володіння нею своєю власністю, є необґрунтованими, з огляду на вищевикладене.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову і вважає, що судом повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2017 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 11 липня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: