Суддя: Британчук Володимир Васильович
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддів Великої Палати Верховного Суду Британчука В. В., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б.,
Провадження № 11-233сап18
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року № 3312/3дп/15-17 суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_4. притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення його з посади судді.

ОСОБА_4 оскаржив це рішення до Вищої ради правосуддя, яка 1 лютого 2018 року рішенням № 289/0/15-18 залишила його без змін на підставі пункту 5 частини десятої статті 51 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення Вищої ради правосуддя від 1 лютого 2018 рокуз підстави, передбаченої частиною сьомою статті 266 КАС України, у якій просив визнати зазначене рішення протиправним та скасувати його.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 24 травня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовила, виходячи з такого.

15 лютого 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Франківського районного суду міста Львова з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Дивосвіт» (далі - ТОВ «ТРК «Дивосвіт») про визнання дій неправомірними, усунення недоліків послуг та відшкодування моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що в ефірі радіостанції ІНФОРМАЦІЯ_1 (мовлення на хвилі якого здійснює ТОВ «ТРК «Дивосвіт») була поширена інформація, яка є недостовірною, викривленою та такою, що не відповідає дійсності. Діяльність відповідача порушує її права на отримання інформаційних послуг належної якості, не відповідає Конституції та законам України, а також вимогам наданої ліцензії на мовлення. З огляду на викладене, позивачка просила суд визнати дії відповідача неправомірними, зобов'язати ТОВ «ТРК «Дивосвіт» усунути недоліки інформаційних послуг шляхом приведення своєї діяльності у відповідність до вимог діючого законодавства та умов виданої ліцензії, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 53 600 гривень.

Разом з позовом ОСОБА_6 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони Національній раді України з питань телебачення та радіомовлення (далі - Національна рада) вчиняти певні дії щодо вирішення питання про продовження строку дії, анулювання або припинення ліцензії на мовлення ТОВ «ТРК «Дивосвіт». В обґрунтування заяви послалась на те, що відповідачем на адресу Національної ради направлено заяву про продовження строку ліцензії на мовлення і існує вірогідність позитивного вирішення цієї заяви попри те, що відповідач порушує вимоги мовлення, ліцензійні вимоги та її права, як споживача.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова у складі судді ОСОБА_4. від 15 лютого 2017 року відкрито провадження у цій справі ( № 465/856/17).

15 лютого 2017 року суддя ОСОБА_4 постановив ухвалу, якою заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задовольнив. До набрання рішенням у цій справі законної сили: призупинено розгляд Національною радою заяви ТОВ «ТРК «Дивосвіт» про продовження строку дії ліцензії на мовлення серії НР № 00184-м від 19 лютого 2010 року; заборонено Національній раді приймати рішення щодо заяви ТОВ «ТРК «Дивосвіт» про продовження строку дії цієї ліцензії; заборонено Національній раді приймати рішення про анулювання або припинення зазначеної ліцензії ТОВ «ТРК «Дивосвіт» на мовлення; заборонено Національній раді приймати рішення про затвердження конкурсних умов з використанням частоти ТОВ «ТРК «Дивосвіт», визначеної ліцензією на мовлення серії НР № 00184-м від 19 лютого 2010 року; заборонено Національній раді приймати рішення про оголошення конкурсу на мовлення з використанням частоти ТОВ «ТРК «Дивосвіт», визначеної цією ліцензією.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова у складі судді ОСОБА_4. від 23 лютого 2017 року Національну раду за її клопотанням залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

24 лютого 2017 року суддя ОСОБА_4 постановив ухвалу, якою за заявою Національної ради скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної ради України на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2017 року про забезпечення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 квітня 2017 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2017 року про забезпечення позову скасовано та постановлено нову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовлено.

22 лютого 2017 року до Вищої ради правосуддя надійшла скарга Національної ради щодо дисциплінарного проступку судді з посиланням на те, що суддею ОСОБА_4. під час прийняття ухвали про забезпечення позову від 15 лютого 2017 року було допущено порушення норм матеріального і процесуального права та принципу рівності всіх учасників судового процесу.

28 березня 2017 року до Вищої ради правосуддя надійшла аналогічна скарга народного депутата України ОСОБА_7 з підстав не зазначення у спірній ухвалі мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору та порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ухвалюючи рішення від 1 лютого 2018 року про залишення без змін рішення Дисциплінарної палати, Вища рада правосуддя дійшла висновку про допущення суддею грубих порушень норм матеріального і процесуального права під час розгляду заяви про забезпечення позову, які свідчать про порушення ним обов'язків та присяги судді і підривають авторитет правосуддя. Такі істотні порушення під час постановлення суддею ОСОБА_4. ухвали від 15 лютого 2017 року призвели до безпідставного втручання у дискреційні повноваження Національної ради.

Погодившись із такими висновками Вищої ради правосуддя, ВеликаПалата Верховного Суду виходила із того, що застосовані суддею ОСОБА_4. заходи суперечать правовій природі забезпечення позову і меті його застосування. Під час розгляду заяви ОСОБА_6 про забезпечення її позову до ТОВ «ТРК «Дивосвіт» суддя ОСОБА_4 не взяв до уваги предмет і підстави позову, не пересвідчився, чи дійсно між сторонами виник спір та чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, застосовані заходи забезпечення позову є очевидно неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому Вища рада правосуддя зазначила, що Дисциплінарна палата не оцінювала судового рішення, постановленого суддею ОСОБА_4., а надала оцінку діям судді під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Щодо доводів ОСОБА_4 про розгляд справи щодо нього поза межами підстав, визначених у скаргах Національної ради та народного депутата України ОСОБА_7, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді за результатами розгляду дисциплінарної справи в межах інформації, документів та інших матеріалів, зібраних під час перевірки викладених у скарзі обставин.

На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що характер дій судді ОСОБА_4. під час розгляду заяви ОСОБА_6 про забезпечення її позову до ТОВ «ТРК «Дивосвіт» свідчить про грубу недбалість судді під час здійснення правосуддя, вчинення діянь, що порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. Суд зазначив, що Вища рада правосуддя, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом № 1798-VIII, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення; оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність застосування до судді ОСОБА_4. дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення його з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

З наведеним висновком не можна погодитись з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї ж статті).

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев'ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Статтею 52 Закону № 1798-VIII передбачено порядок оскарження рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати та визначено вичерпний перелік підстав для його скасування:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2 - 5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендації КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).

У справі, що розглядається, суддя, до якого застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади, 24 лютого 2017 року скасував заходи забезпечення позову, ужиті ухвалою від 15 лютого 2017 року, за яку його притягнуто до відповідальності, що свідчить про відновлення прав Національної ради, на порушення яких вона посилається. Такі дії відбулись до перегляду спірної ухвали в апеляційному порядку, оскільки вже після скасування заходів забезпечення позову 17 березня 2017 року апеляційним судом здійснено перегляд ухвали від 15 лютого 2017 року за результатами якого її скасовано та ухвалено відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді Національна рада звернулась 22 лютого 2017 року, тобто до скасування заходів забезпечення позову суддею ОСОБА_4. та до вирішення питання про перегляд в апеляційному порядку судового рішення, за яке його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що може свідчити про спонукання з боку скаржника до ухвалення певного судового рішення та тиск на суд.

Вища рада правосуддя не встановила в діях судді ОСОБА_4. злочинного наміру та у чому полягає груба недбалість, про яку зазначено у рішенні Дисциплінарної палати, звільнивши його з посади за одне ухвалене рішення, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України.

Встановлюючи факт грубого порушення суддею норм матеріального та процесуального права Вища рада правосуддя виходила із того, що суддя втрутився в дискреційні повноваження Національної ради, проте не встановила до яких негативних наслідків це призвело.

У скарзі на рішення Вищої ради правосуддя ОСОБА_4 вказує, що стягнення у виді звільнення з посади судді застосовано до нього безпідставно, оскільки в його діях відсутні порушення норм процесуального права. На його думку, під час постановлення ухвали від 15 лютого 2017 року ним дотримано вимог статей 151, 152 ЦПК України.

Заява ОСОБА_6 про забезпечення позову мотивована тим, що відповідачем подано до Національної ради заяву про продовження строку ліцензії на мовлення, яка на час звернення ОСОБА_6 до суду з позовом не розглянута. Оскільки існує ризик продовження строку дії такої ліцензії попри порушення відповідачем ліцензійних умов, вимог мовлення, поширення недостовірної інформації, що призведе до порушення прав позивачки на отримання належних інформаційних послуг та її душевних страждань, ОСОБА_6 просила вжити зазначені вище заходи забезпечення позову.

Ухвала про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Статтею 23 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформаційна продукція - матеріалізований результат інформаційної діяльності, призначений для задоволення потреб суб'єктів інформаційних відносин. Інформаційною послугою є діяльність з надання інформаційної продукції споживачам з метою задоволення їхніх потреб. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову на даній стадії може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому. Застосовуючи заявлені позивачкою заходи забезпечення позову, суддя ОСОБА_4, перевіривши відсутність встановлених ЦПК обмежень вжиття таких заходів щодо діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України, керувався статтями 151-153 ЦПК України.

ВеликаПалата Верховного Суду вказала, що суддя ОСОБА_4, постановляючи ухвалу від 15 лютого 2017 року, зазначив, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, проте у порушення частини третьої статті 152 ЦПК України не навів міркувань в обґрунтування такого висновку, як і не навів міркувань щодо використання такого засобу, як заборона вчиняти певні дії щодо діяльності юридичної особи, яка на момент прийняття такого судового рішення не була учасником справи, і що ці обставини підтверджені висновками апеляційного суду в ухвалі від 5 квітня 2017 року (постановленій після звернення Національної ради до Вищої ради правосуддя зі скаргою на дії судді ОСОБА_4.).

Зосередившись на питаннях наявності підстав для ухвалення спірного судового рішення, аналізі норм процесуального права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що суддя ОСОБА_4, прийнявши ухвалу про забезпечення позову, порушив норми матеріального і процесуального права, вчинивши тим самим дії, які підривають авторитет правосуддя, що є істотним дисциплінарним проступком, несумісним зі статусом судді.

При цьому Велика Палата,

по-перше, не вказала на факти, які свідчать про підрив авторитету правосуддя;

по-друге, не звернула уваги на те, що в цій справі відсутні реальні негативні наслідки дій судді ОСОБА_4., адже за наслідками забезпечення позову з 15 лютого 2017 року (дата ухвалення спірного судового рішення) до 24 лютого 2017 року (дата скасування заходів забезпечення позову суддею ОСОБА_4.) Національна рада не зазнала жодних збитків - ні моральних, ні матеріальних.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що постановлення суддею ОСОБА_4. ухвали від 15 лютого 2017 року свідчить про допущення ним поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу - не підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Авторитет правосуддя може бути підірваним, якщо застосовані заходи забезпечення позову призвели до негативних наслідків, що має бути відповідним чином підтверджено. У цій справі такого не встановлено.

Відтак підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, що є підставою для скасування такого рішення відповідно до пункту 4 частини першої статті 52

Закону № 1798-VIII.

Частиною сьомою статті 153 ЦПК України було встановлено, що у разі постановлення ухвали про забезпечення позову без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно після її виконання. При цьому законодавець передбачив можливість оскарження такої ухвали окремо від рішення суду (стаття 293 ЦПК України).

Проте реалізація такої можливості (оскарження тих чи інших процесуальних дій) з подальшим ухваленням судового рішення про задоволення апеляційної скарги не свідчить про вчинення суддею першої інстанції істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді. Така кваліфікація порушення/неправильного застосування норм процесуального та/або матеріального права при ухваленні суддею судових рішень, які не мають систематичного характеру, нівелює сам зміст і сутність перегляду справ судами апеляційної та касаційної інстанцій. Більш того, визнання порушення норм процесуального права, що не призвело до негативних наслідків, істотним дисциплінарним проступком ставить під сумнів інститут незалежності судової гілки влади та самостійність прийняття судами рішень.

При вирішенні питання про забезпечення позову завжди існує ймовірність конфлікту дискреційних повноважень суду та органів (що вчиняють реєстраційні дії, здійснюють видачу дозвільних документів, виконавчої влади тощо), які судовим рішенням зобов'язано вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій. Але наявність такого конфлікту не повинна бути безумовною підставою для висновку про наявність підстав для дисциплінарної відповідальності судді у виді звільнення з посади.

У справі «Куликов та інші проти України» (рішення від 19 січня 2017 року, заява № 5114/09 та 17 інших), яка стосувалася порушення проваджень щодо звільнення суддів та їх звільнень «за порушення присяги», у тому числі на тій підставі, що суддя неналежним чином застосував заходи забезпечення позову у певній справі, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яке полягало у тому, що національні органи, розглядаючи справи заявників (суддів), не були незалежними і неупередженими. Суд встановив, що провадження … характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Крім того, Суд встановив порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників з огляду на те, що що звільнення з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

Крім того, рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя та Вищої ради правосуддя не містять висновку щодо умислу судді ОСОБА_4. при постановленні судового рішення, за яке до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади.

У Рекомендаціях КМРЄ зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66).

Дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав своїх обов'язків ефективно та належним чином. Таке провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд з наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними. Судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункти 69, 70 зазначених Рекомендацій).

ВеликаПалата Верховного Суду також не надала оцінки умислу судді. Оцінюючи дії судді, Вища рада правосуддя неодноразово приходить до висновків, що «суддя не взяв до уваги …», «суддя не оцінив …» тощо. Наведене не свідчить про умисні дії судді, які можуть бути кваліфіковані як порушення присяги, підрив авторитету тощо.

Обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило його права захищатися від цього обвинувачення. Саме на цивільний і кримінальний аспекти статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод звертав увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 9 січня 2013 року у справі «ОСОБА_9 проти України» (заява № 21722/11).

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у зазначеному рішенні у справі «ОСОБА_9 проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.

ВеликаПалата Верховного Суду погодилась із застосуванням до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, незважаючи на те, що допущена суддею помилка не призвела до негативних наслідків.

Оскільки частиною другою статті 106 Закону № 1402-VIII встановлено, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується також особа судді, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності,то характеристика судді з місця роботи має вагоме значення.

При цьому більшість суддів Великої Палати Верховного Суду не звернули увагу на те, що ані в рішенні Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, ані в оскаржуваному рішенні Вищої ради правосуддя не надано жодної оцінки характеристиці судді. Більш того - її взагалі не було проаналізовано. Разом із тих, у матеріалах справи (т. 2, а.с. 61) міститься характеристика судді ОСОБА_4., зі змісту якої вбачається, що він працює на посаді судді з 2003 року, за час роботи у Франківському районному суді м. Львові зарекомендував себе з позитивної сторони, покладені на нього обов'язки виконує сумлінно, до роботи ставиться з належною відповідальністю, працьовитий, наполегливий, дисциплінований, принциповий. За весь час роботи суддею до дисциплінарної відповідальності не притягувався.

Група експертів GRECO (Група держав проти корупції Ради Європи) висловила занепокоєння щодо переліку підстав для дисциплінарної відповідальності суддів, передбачених статтею 106 Закону № 1402-VIII, зокрема такого нечіткого формулювання як «поведінка, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя». Наведене формулювання є недостатньою основою для усталеного та прогнозованого процесу прийняття рішень і попередження можливих зловживань дисциплінарними провадженнями. GRECO рекомендувала сформулювати визначення дисциплінарних правопорушень, які стосуються поведінки суддів, більш чітко (пункт 183 Четвертого раунду оцінювання запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, ухваленого на 76-му пленарному засіданні GRECO (Страсбург, 19-23 червня 2017 року)).

На нашу думку, саме таке нечітке формулювання переліку підстав для дисциплінарної відповідальності надало можливість Вищій раді правосуддя безпідставно застосувати до судді ОСОБА_4. найсуворіше дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення.

З урахуванням викладеного вважаємо, що рішення Вищої ради правосуддя є невмотивованим у частині кваліфікації дій судді ОСОБА_4. як істотного дисциплінарного проступку та застосування до нього виду дисциплінарного стягнення з порушенням принципу пропорційності, адже фактично суддю звільняють з посади за порушення норм процесуального права при ухваленні процесуального рішення, яке не спричинило реальних негативних наслідків, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України та є підставою для скасування такого рішення Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 52 Закону №1798-VІІІ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду не звернула уваги та не, що Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя і Вища рада правосуддя у порушення вимог статей глави 4 Закону №1798-VІІІ, статей 106-109 Закону № 1402-VIII фактично змінили підстави дисциплінарної відповідальності судді.

Так, скарга Національної ради подана з підстави умисного або внаслідок недбалості порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Скарга народного депутата ОСОБА_7 подана з підстав умисного або внаслідок недбалості: незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору; порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені підстави дисциплінарної відповідальності визначено у підпунктах «б» і «г» пунтку 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

Разом із тим, суддю ОСОБА_4. притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 106 цього Закону - допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Із аналізу статті 109 Закону № 1402-VIII вбачається, що саме за порушення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 106 цього Закону не застосовується дисциплінарне стягнення у виді попередження, догани, сурової догани, тобто застосовується більш сурова відповідальність, ніж за вчинення іншого проступку.

Таким чином, змінивши підставу притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя і Вища рада правосуддя фактично унеможливили застосування до судді ОСОБА_4. більш м'якого дисциплінарного стягнення, передбаченого у випадку вчинення проступку, визначеного у підпунктах «б» і «г» пунтку 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

ВеликаПалата Верховного Суду, враховуючи положення глави 4

Закону № 1798-VIII та частини сьомої статті 266 КАС України, розглянула скаргу на рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, в касаційному порядку.

Проте Вища рада правосуддя є судом у розумінні статті 6 Конвенції за умови, що цей орган є незалежним та неупередженим і дотримано гарантій справедливого судового розгляду.

Такий підхід узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за змістом яких застосування до суддів санкцій можливе лише на підставі рішення за пропозицією, рекомендацією або згодою комітету або органу, половина складу якого - обрані судді (пункт 5.1), та основними принципами Великої хартії суддів, затвердженої Консультативною радою європейських суддів (далі - КРЕС) 17 листопада 2010 року.

За Висновком № 3 (2002) КРЕСщодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, дисциплінарна справа проти будь-якого судді повинна розглядатися лише незалежним органом (або «трибуналом»), що використовує процедури, які повною мірою гарантують право захисту. Якщо такий орган сам не є судом, то його члени повинні призначатися незалежним органом (із суттєвим представництвом суддів, обраних демократичним шляхом іншими суддями), про який ідеться у пункті 46 Висновку КРЕС № 1 (2001).

Аналогічний висновок міститься у пункті 17 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро демократичних інституцій і прав людинищодо Закону № 1402-VIII та пункті 125 Четвертого раунду оцінювання запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, ухваленого на 76-му пленарному засіданні GRECO (Страсбург, 19-23 червня 2017 року), згідно з якими у складі Вищої ради правосуддя обрані іншими суддями судді мають складати не менше половини складу.

З огляду на викладене не можна погодитися з прийнятою більшістю суддів постановою про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_4 на рішення Вищої ради правосуддя від 1 лютого 2018 року.

СуддіВ. В. Британчук Н. П. Лященко
О. Б. Прокопенко