Справа № 820/3853/18
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 р. № 820/3853/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Чонг до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 Чонг звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області №80 від 23.04.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що позивача було повідомлено ГУ ДМС в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано копію рішення про скасування дозволу на імміграцію №80 від 23.04.2017 року та копію висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянина СРВ ОСОБА_1 Чонг від 23.04.2018 року. Позивач вважає рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг, прийняте Управлінням Державної міграційної служби України у Київській області, протиправним, незаконним та просить його скасувати.

Ухвалою суду від 01.06.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі, а також призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує оскільки під час проведення перевірку матеріалів справи позивача в межах розгляду питання про обмін посвідки на постійне проживання в Україні було встановлено рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 05.08.2005 року про надання дозволу на імміграцію позивачу, як батькові іммігранта, прийняте на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", суперечить вимогам міграційного законодавства. Отже, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також, просив справу розглянути за його відсутності.

Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 12.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 12.07.2018 року в порядку письмового провадження.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень частини 4 статті 229 КАС України.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у 2005 році громадянин СРВ ОСОБА_1 Чонг звернувся до Фастівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є батьком іммігранта та його неповнолітній син ОСОБА_4 Куан, ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Заяву-анкету позивача разом із супровідним листом від 05.07.2005 року було направлено до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області для оформлення дозволу на імміграцію.

За результатами розгляду заяви позивача посадовою особою ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області складено висновок про розгляд клопотання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено начальником ВГІРФО ГУМВС України в Київській області.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що ст. інспектором ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області розглянуто матеріали клопотання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, які надійшли від Фастівського МРВ та встановлено, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружений, паспортний документ №РТ А0293213, виданий 28.08.2002 року посольством ОСОБА_3 в Україні, прибув в Україну разом із дружиною у 2002 році, у лютому місяці 2005 року у м. Харкові у подружжя народився син ОСОБА_4 Куан. На час звернення заявник уклав договір найму житла за адресою: Фастівський р-он, с. Мотовилівка, вул. Урицького, 16а, де має намір зареєструватися разом із дружиною на постійне проживання. При цьому, матеріалів, які б заперечували у задоволенні клопотання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг під час розгляду клопотання не надходило.

Отже, на підставі вказаної заяви позивача, враховуючи, що згідно із ч.3 ст. 9 Закону за неповнолітніх клопочуть їхні законні представника посадова особа ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області вважала б за доцільне прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

02.08.2005 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", при цьому дозвіл на окремому бланку не оформлявся, та документовано посвідкою на постійне проживання КВ № 10061/53128.

Відповідно до рапорту начальника СГІРФО Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області позивача знято з обліку іноземців в звязку з зняттям з реєстраційного обліку до м. Харків 05.10.2005 року.

Як вказано представником відповідача, 08.02.2018 року до УДМС України в Київській області з ГУ ДМС України в Харківській області за № 6301.8.1/2777-18 надійшло пояснення громадянина СРВ ОСОБА_1 Чонг, ІНФОРМАЦІЯ_1, відібране на виконання пункту 23 Порядку провадження, оскільки вирішувалося питання щодо скасування наданого йому дозволу на імміграцію.

При цьому, за інформацією, наданою ГУ ДМС України в Харківській області, громадянин СРВ ОСОБА_1 Чонг, ІНФОРМАЦІЯ_1, 15.03.2018 року звернувся до ГУДМС України в Харківській області щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 10061/53128, виданої 02.08.2005 року відділом ВГІРФО УМВС України в Київській області.

У ході перевірки УДМСУ в Київській області встановлено, що рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 02.08.2005 про надання дозволу на імміграцію позивачу, як батьку іммігранта на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", суперечить вимогам міграційного законодавства, оскільки для того щоб неповнолітній ОСОБА_4 Куан, ІНФОРМАЦІЯ_4, набув статусу іммігранта, він повинен був отримати дозвіл на імміграцію за клопотанням батьків на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Виконання даної вимоги суперечить законодавству України, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Отже, неповнолітній син позивача, ОСОБА_4 Куан, міг отримати дозвіл на імміграцію лише разом з батьками.

Також представником відповідача вказано, що для осіб зазначених п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» подається документ про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції родичів та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. А відповідно до законодавства України лише повнолітня дитина (з 18-ти річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже, вимога п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» при наданні дозволу на імміграцію взагалі не може бути виконана.

Враховуючи встановлене, як вказано представником відповідача у відзиві на позов, відповідач дійшов висновку, що оскільки, перевіркою, проведеною Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області, було виявлено, що дозвіл на імміграцію був наданий позивачу без дотримання вимог законодавства встановлених Законом України «Про імміграцію», а саме надано неправдиві відомості, зазначений дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню.

На підставі вказаного рішенням УДМСУ в Київській області від 23.04.2018 року № 80 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину СРВ ОСОБА_1 Чонг, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", оскільки встановлено наявність умов, за яких дозвіл на імміграцію не надається.

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Під час розгляду справи встановлено, що у 2005 році громадянин СРВ ОСОБА_1 Чонг звернувся до Фастівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є батьком іммігранта та його неповнолітній син ОСОБА_4 Куан, ІНФОРМАЦІЯ_2 має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

На підставі вказаної заяви позивача, 02.08.2005 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення щодо надання йому дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано посвідкою на постійне проживання КВ № 10061/53128.

Отже, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб'єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та, керуючись Законом України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв'язку з чим надано безстрокову посвідку на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що Управлінням ДМС України в Київській області вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 Чонг відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Вказане рішення прийняте на підставі висновку УДМС України в Київській області від 23.04.2018 року, яким скасовано рішення відділу ВГІРФО ГУМВС України в Київській області про надання дозволу на імміграцію в Україну від 02.08.2005 року №14/-2115 громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг, скасовано, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання КВ №10061/53128 від 02.08.2005 року.

При цьому, такий висновок відповідачем обґрунтовано тим, що позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання не на підставах передбачених Законом України "Про імміграцію", оскільки неповнолітня дитина позивача ОСОБА_4 Куан, ІНФОРМАЦІЯ_4, на момент прийняття документів у її батька, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено їй належність до громадянства України. Відповідно до ст. 1 Закону України Про імміграцію імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. А тому, відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Також відповідачем вказано, що в даному випадку не можуть бути виконані вимоги п.6 ч.7 ст.9 Закону України Про імміграцію, відповідно до яких для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні.

З огляду на викладене, відповідач дійшов висновку, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію прийнято всупереч законодавства, та підлягає скасуванню на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію, у зв'язку з тим, що позивач подав неправдиві відомості.

Так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було погоджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг із Державною міграційною службою України, а також запитано у позивача пояснення, що свідчить про дотримання порядку, встановленого законодавством.

При цьому, судовим розглядом справи встановлено, що дитина позивача набула статусу іммігранта лише разом із позивачем. Отже, станом на час подання позивачем заяви про надання йому дозволу на імміграцію, проведення стосовно нього перевірки, складання висновку щодо можливості надання йому такого дозволу та саме видачі дозволу на імміграцію його дитини не мала статусу іммігранта, що свідчить про те, що позивач не був батьком іммігранта в розумінні Закону України «Про імміграцію» та не належав до категорії осіб, визначених п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Однак, заслуговує уваги той факт, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, що і стало підставою для прийняття 02.08.2005 року рішення про надання громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг дозволу на імміграцію відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та задокументовано його посвідкою на постійне проживання КВ 10061/53128 від 02.08.2005 року.

При цьому, посадова особа відповідача за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, дійшла висновку про наявність підстав для скасування такого дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач також має ще двох неповнолітніх дітей, що народилися в Україні ОСОБА_4 Дик, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4 Лє Халінь, ІНФОРМАЦІЯ_6.

З огляду на вище викладене суд прийшов до висновку, що навіть якщо в 2005 році дозвіл на імміграцію позивачу було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, неможливим є покладення повної відповідальності на позивача, оскільки неправдивих відомостей під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію позивачем не повідомлялось.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

З огляду на вище викладене суд зазначає, що під час судового розгляду справи не підтверджено обставин правомірності прийняття відповідачем спірного у даній справі рішення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Чонг.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 Чонг до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області №80 від 23.04.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_1 Чонг, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Стягнути на користь ОСОБА_1 Чонг (61038, Харківська обл., Дергачівський р-он, с. Слатино, вул. Гримучка, буд. 19, ІПН НОМЕР_1) сплачену суму судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Київській області (04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, буд. 11, ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.