Справа № 806/1729/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Житомир справа № 806/1729/18

категорія 12.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попової О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення невиплачених коштів та моральної шкоди 10 000,00 грн,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 "Про результати службового розслідування факту ухилення від виконання службових обов`язків" щодо оголошення ОСОБА_1 "Попередження про неповну службову відповідність" від 27.09.2017 №405;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 не виплачене грошове забезпечення за жовтень 2017 року в розмірі 9 394 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 не виплачену індексацію грошового забезпечення за період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 21.11.2016 по 19.12.2017 в розмірі 1 027,33 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 не виплачену щомісячну додаткову грошову винагороду за вересень 2017 року в розмірі 819 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 не виплачену щомісячну надбавку за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці за липень 2017 року - грудень 2017 року у розмірі 565 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 6 895,50 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 по 19.12.2017. Вказує, що за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2017 №405 позивачу було оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. На думку позивача, накладене дисциплінарне стягнення є безпідставним та незаконним.

Також зазначає, що після звільнення лише у лютому 2018 року позивачем було отримано довідку про доходи вих. №90 від 21.02.2018, з якої позивач дізнався про виплату йому грошового забезпечення не у повному обсязі. За твердженнями позивача, відповідач безпідставно не виплатив грошове забезпечення за жовтень 2017 року у розмірі 9 394 грн. Крім того, вказує, що відповідачем не було здійснено індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби Військовій частині НОМЕР_1 з 21.11.2016 по 19.12.2017, яка, за особистими розрахунками позивача, становить 1 027,33 грн.

Зазначає, що з невідомих для позивача причин відповідачем не здійснено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди за вересень 2017 року. За твердженнями позивача, Військовою частиною НОМЕР_1 також не проводилась виплата ОСОБА_1 щомісячної надбавки за роботу, яка передбачає доступ до держаної таємниці за липень 2017 року - грудень 2017 року у розмір 565 грн, що підтверджується змістом довідки від 12.03.2018 №134.

Позивач звертає увагу, що незважаючи на те, що його фактично було звільнено 19.12.2017, однак повний розрахунок із ОСОБА_1 було проведено лише 22.12.2017, що підтверджується змістом довідки від 21.02.2017 №91, а тому позивач має право на отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наголошує, що усі зазначені незаконні, на думку позивача, дії Військової частини НОМЕР_1 спричинили ОСОБА_1 й значну моральну шкоду, яку позивач самостійно оцінює у 10 000 гривень.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи. Судовий розгляд справи у підготовчому судовому засіданні призначено на 21 травня 2018 року о 10:40.

Відповідачем у строк, встановлений частиною другою статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до відділу документального забезпечення суду було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. (а.с. 118-119)

В підготовче судове засідання, призначене на 21 травня 2018 року о 10:40 прибули позивач та представник відповідача. Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 в підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву до 31 травня 2018 року о 12:00, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 21.05.2018.

Відповідачем у строк, встановлений частиною другою статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до відділу документального забезпечення суду було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. (а.с. 118-119)

Представником відповідача у строк та в порядку, визначеному статтею 162 КАС України до відділу документального забезпечення суду подано відзив на позовну заяву від 25.05.2018, відповідно до місту якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю. (а.с. 178 та зворот)

В підготовче судове засідання, призначене на 31 травня 2018 року о 12:00 прибули позивач та представник відповідача.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про застосування строків позовної давності задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення невиплачених коштів 24 881,83 грн та моральної шкоди 10 000,00 грн в частині оскарження наказу №405 від 27.09.2017 залишено без розгляду. (а.с. 195-197)

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 21 червня 2018 року о 12:00. (а.с. 198)

В судове засідання, призначене на 21 червня 2018 року о 12:00 прибули позивач та представник відповідача. Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 в судовому засіданні було оголошено перерву до 25 червня 2018 року об 11:00, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 21.06.2018.

В судове засідання, призначене на 26 червня 2018 року об 11:00 прибули позивач та представник відповідача. Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 в судовому засіданні було оголошено перерву до 04 липня 2018 року о 15:00, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 25.06.2018.

04 липня 2018 року позивачем до відділу документального забезпечення суду подано уточнену позовну заяву. (а.с. 222-230)

В судове засідання, призначене на 04 липня 2018 року о 15:00 прибули позивач та представник відповідача. Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.07.2018 в судовому засіданні було оголошено перерву до 06 липня 2018 року об 11:00 та зобов`язано представника відповідача надати до суду інформацію щодо розміру середньоденного заробітку позивача, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 04.07.2018.

В судове засідання, призначене на 06 липня 2018 року об 11:00 сторони та учасники справи не прибули.

Позивачем до відділу документального забезпечення суду подано клопотання про розгляд справи без його участі. (а.с. 236)

Представником відповідача на офіційну електронну поштову адресу суду надіслано клопотання про розгляд справи без участі представника Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 238), а також довідку про доходи ОСОБА_1 вих. №381 від 06.07.2018. (а.с. 239)

Керуючись приписами ч.3 ст.194, ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 КАС України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх часткове задоволення з наступних підстав.

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 , проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 по 19.12.2017 та був звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2017 №301. (а.с. 82)

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2017 №405, за порушення ст. 73 Статуту внутрішньої служби заступнику командира частини з виховної роботи майору ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. (а.с. 129-131)

Згідно наданих позивачем пояснень, що після звільнення лише у лютому 2018 року ОСОБА_1 було отримано довідку про доходи вих. №90 від 21.02.2018 (а.с. 81), з якої позивач дізнався про виплату йому грошового забезпечення не у повному обсязі.

За твердженнями позивача, відповідач безпідставно не виплатив грошове забезпечення за жовтень 2017 року у розмірі 9 394 грн.

Так, згідно довідки про доходи вих. №90 від 21.02.2018, позивачу за період з січня 2017 року по грудень 2017 року було нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 240 477,03 грн. Зокрема, за жовтень 2017 року позивачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі 1638,00 грн (а.с. 81)

Відповідно до змісту довідки про нарахування та виплату грошового забезпечення за листопад та грудень 2017 року вих. №91 від 21.02.2018, позивачу у грудні 2017 року було перераховано на карткові рахунки: грошове забезпечення за листопад 2017 року в сумі 11 304,74 грн (12.12.2017), грошове забезпечення за грудень 2017 року в сумі 3 721,87 грн (21.12.2017), вихідна допомога при звільненні в сумі 63 333,78 грн (21.12.2017), відрядження в сумі 1284,50 грн (22.12.2017). (а.с. 82)

Крім того, позивач вказує, що відповідачем не було здійснено індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби Військовій частині НОМЕР_1 з 21.11.2016 по 19.12.2017.

Так, ОСОБА_1 21 березня 2018 року звертався із заявою на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про надання довідки про доходи за весь період служби у Військовій частині НОМЕР_1 , та, зокрема, із проханням проведення та виплати індексації грошового забезпечення. (а.с. 89)

Згідно листа Військової частини НОМЕР_1 вих. №811 від 13.04.2018, за розглядом заяви ОСОБА_1 позивачу повідомлено, що проведення індексації грошових доходів населення, в тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідний рік. Вищезазначений порядок не передбачає механізму виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. Також зазначено, що відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів №248/1485 від 26.03.2018 можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року у Міністерства оборони України не було. (а.с. 179)

За самостійно здійсненими особистими розрахунками позивача, невиплачена індексація грошового забезпечення, на його думку, становить 1 027,33 грн. (а.с. 85)

Відповідно до змісту позовної заяви та наданих позивачем пояснень, з невідомих для позивача причин відповідачем не здійснено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди за вересень 2017 року.

Так, згідно наявної у матеріалах справи копії довідки про суми щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, які враховуються під час обчислення пенсії вих. №134 від 12.03.2018, позивачу у періоди з жовтня 2016 року по серпень 2017 року, а також з жовтня 2017 року по грудень 2017 року виплачувалась премія відповідно до пп.2 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294. За вересень 2017 року премія, встановлена пп.2 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 позивачу не виплачувалась. (а.с. 83)

Як встановлено зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2017 №223, майору ОСОБА_1 за вересень 2017 року визначено надбавку за виконання особливо важливих завдань - 0% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років. Крім того, у зв`язку із попередженням про неповну службову відповідність, оголошену наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2017, майору ОСОБА_1 , заступнику командира з виховної роботи встановлено розмір щомісячної премії за вересень 2017 року у розмірі 0%. (а.с. 212-215).

За твердженнями позивача, Військовою частиною НОМЕР_1 також не проводилась виплата ОСОБА_1 щомісячної надбавки за роботу, яка передбачає доступ до держаної таємниці за липень 2017 року - грудень 2017 року у розмірі 565 грн.

Вказані обставини підтверджуються змістом наявної у матеріалах справи копії довідки про суми щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, які враховуються під час обчислення пенсії вих. №134 від 12.03.2018. (а.с. 83)

Згідно наявної у матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2018 №290, позивач в період з липня 2017 року пор грудень 2017 року в групі секретного документального забезпечення військової частини НОМЕР_1 не отримував жодного документа, який би давав йому право на отримання грошової надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. (а.с. 185)

У відповідності до змісту довідки Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2018 №361, ОСОБА_1 відповідно до Книги видачі (відкриття) сховищ і робочих папок з МНСІ мобілізаційного діловодства Військової частини НОМЕР_1 за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року не отримував та не ознайомлювався з документами, що містять таємну інформацію. (а.с. 216)

Як встановлено із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 , проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 по 19.12.2017 та був звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2017 №301.

Водночас, відповідно до змісту довідки про нарахування та виплату грошового забезпечення за листопад та грудень 2017 року вих. №91 від 21.02.2018, позивачу у грудні 2017 року було перераховано на карткові рахунки: грошове забезпечення за листопад 2017 року в сумі 11 304,74 грн (12.12.2017), грошове забезпечення за грудень 2017 року в сумі 3 721,87 грн (21.12.2017), вихідна допомога при звільненні в сумі 63 333,78 грн (21.12.2017), відрядження в сумі 1284,50 грн (22.12.2017). (а.с. 82)

Таким чином, ОСОБА_1 було звільнено 19.12.2017, а фактичний розрахунок при звільненні завершено шляхом перерахування відповідних коштів на карткові рахунки позивача 22.12.2017, а тому позивач наполягає на стягненні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 6 895,50 грн.

Згідно змісту позовної заяви та наданих позивачем у судовому засіданні пояснень, дії відповідача призвели до погіршення стану здоров`я позивача, а також спричинили істотні матеріальні зміни у житті позивача та членів його сім`ї. Враховуючи вищевикладене та наполягаючи на наявності значних моральних страждань, ОСОБА_1 стверджує про спричинення відповідачем моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10 000 грн.

Вважаючи такі дії відповідача щодо невиплати усіх належних ОСОБА_1 сум грошового забезпечення, та вважаючи, що вони підлягають примусовому стягненню з Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст.1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність обставин, передбачених статтею 4 цього Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Суд не приймає до уваги доводів відповідача, викладених в оскаржуваній відмові в частині наявності роз`яснень в щодо не нарахування, не виплати індексації грошового забезпечення та зазначає наступне.

Військова частина НОМЕР_2 має діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому суд критично ставиться до посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів №248/1485 від 26.03.2018 як підставу для не проведення та не виплати індексації грошового забезпечення позивача.

Що стосується посилання представника відповідача на складну фінансово-економічну ситуацію в державі, то суд зазначає наступне.

Положеннями статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи вищевикладене, складна фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та отримання виплати з індексації грошового забезпечення за період з 21 січня 2016 року по виключення зі списків особового складу.

Щодо позовних вимог в частині виплати щомісячної надбавки за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці за липень 2017 року - грудень 2017 року, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження правомірності не нарахування та не виплати надбавки за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за липень 2017 року - грудень 2017 року, відповідач посилається на зміст довідки Військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2018 №290, згідно якої позивач в період з липня 2017 року пор грудень 2017 року в групі секретного документального забезпечення військової частини НОМЕР_1 не отримував жодного документа, який би давав йому право на отримання грошової надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. (а.с. 185) Також наголошує, що у відповідності до змісту довідки Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2018 №361, ОСОБА_1 відповідно до Книги видачі (відкриття) сховищ і робочих папок з МНСІ мобілізаційного діловодства Військової частини НОМЕР_1 за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року не отримував та не ознайомлювався з документами, що містять таємну інформацію. (а.с. 216)

Суд критично ставиться до доводів представника відповідача та наголошує, що нарахування та виплата надбавки за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) пов`язується із юридичним фактом наявності у посадової (службової) особи такого доступу та не залежить від наявності чи відсутності фактичної реалізації вказаних повноважень під час виконання посадових (службових) обов`язків у певні виокремлені періоди часу.

Оскільки факт наявності у ОСОБА_1 доступу до державної таємниці та виплата позивачу відповідної надбавки за попередні періоди визнана та не спростовується відповідачем, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на нарахування та виплату надбавки за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 6 895,50 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 , проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 по 19.12.2017 та був звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2017 №301.

Водночас, відповідно до змісту довідки про нарахування та виплату грошового забезпечення за листопад та грудень 2017 року вих. №91 від 21.02.2018, позивачу у грудні 2017 року було перераховано на карткові рахунки: грошове забезпечення за листопад 2017 року в сумі 11 304,74 грн (12.12.2017), грошове забезпечення за грудень 2017 року в сумі 3 721,87 грн (21.12.2017), вихідна допомога при звільненні в сумі 63 333,78 грн (21.12.2017), відрядження в сумі 1284,50 грн (22.12.2017). (а.с. 82)

Таким чином, ОСОБА_1 було звільнено 19.12.2017, а фактичний розрахунок при звільненні завершено шляхом перерахування відповідних коштів на карткові рахунки позивача 22.12.2017, а тому наявна затримка по день фактичного розрахунку протягом 2-х днів.

Суд зазначає, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Так, Верховний Суд України при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України "Про міліцію" вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. (постанова від 17.07.2015 у справі № 21-8а15).

Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника визначений Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі - КЗпП України).

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) зробив висновок, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 00 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно наданої на вимогу суду Військовою частиною НОМЕР_1 довідки про доходи ОСОБА_1 вих. №381 від 06.07.2018 визначає середньоденне грошове забезпечення позивача за 2017 рік як 386,56 грн. (а.с. 239)

Таким чином, сума середньомісячного заробітку, яку належить виплатити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 773,12 грн. (386,56грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 2 (кількість днів затримки розрахунку)).

Суд також зазначає, що, зважаючи на факт не виплати усіх належних позивачу видів грошового забезпечення на момент фактичного розрахунку та подальше зобов`язання судом здійснити нарахування та виплату протиправно недоотриманих позивачем видів грошового забезпечення, після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з виплатою усіх належних позивачу коштів.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення не виплаченого грошового забезпечення за жовтень 2017 року в розмірі 9 394 грн, суд зазначає наступне.

Як встановлено із матеріалів позовної заяви та наданих сторонами у судовому засіданні пояснень, зменшення розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 у жовтні 2017 року є наслідком винесення командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу від 27.09.2017 №405, яким, за порушення ст.73 Статуту внутрішньої служби заступнику командира частини з виховної роботи майору ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. (а.с. 129-131)

Так, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про застосування строків позовної давності задоволено, позовну заяву в частині оскарження наказу №405 від 27.09.2017 залишено без розгляду. (а.с. 195-197)

Суд звертає увагу, що на момент судового розгляду наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2017 №405 не визнано не чинним, протиправним та не скасовано в судовому порядку. Враховуючи правомірність вказаного наказу, правомірними є і усі правові наслідки, що безпосередньо пов`язані та/або є наслідком його виконання, а тому позовні вимоги в частині стягнення не виплаченого грошового забезпечення за жовтень 2017 року в розмірі 9 394 грн є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення не виплаченої щомісячної додаткової грошової винагороди за вересень 2017 року в розмірі 819 грн, суд зазначає наступне.

Так, згідно наявної у матеріалах справи копії довідки про суми щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, які враховуються під час обчислення пенсії вих. №134 від 12.03.2018, позивачу у періоди з жовтня 2016 року по серпень 2017 року, а також з жовтня 2017 року по грудень 2017 року виплачувалась премія відповідно до пп.2 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294. За вересень 2017 року премія, встановлена пп.2 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 позивачу не виплачувалась. (а.с. 83)

Водночас, як встановлено зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2017 №223, майору ОСОБА_1 за вересень 2017 року визначено надбавку за виконання особливо важливих завдань - 0% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років. Крім того, у зв`язку із попередженням про неповну службову відповідність, оголошену наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2017, майору ОСОБА_1 , заступнику командира з виховної роботи встановлено розмір щомісячної премії за вересень 2017 року у розмірі 0%. (а.с. 212-215).

Суд звертає увагу, що на момент судового розгляду наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2017 №223 не визнано не чинним, протиправним та не скасовано в судовому порядку. Вказаний наказ також не оскаржувався позивачем. Враховуючи правомірність вказаного наказу, правомірними є і усі правові наслідки, що безпосередньо пов`язані та/або є наслідком його виконання, а тому позовні вимоги в частині стягнення не виплаченої щомісячної додаткової грошової винагороди за вересень 2017 року в розмірі 819 грн.

Стосовно заявлених позивачем вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно змісту позовної заяви та наданих позивачем у судовому засіданні пояснень, дії відповідача призвели до погіршення стану здоров`я позивача, а також спричинили істотні матеріальні зміни у житті позивача та членів його сім`ї. Враховуючи вищевикладене та наполягаючи на наявності значних моральних страждань, ОСОБА_1 стверджує про спричинення відповідачем моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10 000 грн.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються Цивільним кодексом України від 16.01.2003 № 435-IV (далі - Цивільний кодекс України).

Відповідно до частин першої-другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 56 Конституції України проголошено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Суд звертає увагу, що перебування позивача на лікуванні мало місце у часі набагато раніше, аніж не проведення відповідачем належного розрахунку з позивачем при звільненні.

Позивачем в порушення статті 77 КАС України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між будь-якими діями Військової частини НОМЕР_1 , та тяжкими негативними наслідками, що за твердженнями позивача, спричинили моральні страждання. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження зазначених позивачем порушень в частині належного грошового та соціального забезпечення.

Так, згідно абзацу 4 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1 600,00 грн.

Водночас, відповідно до наявності у матеріалах справи довідки про доходи вих. №90 від 21.02.2018, позивачу за період з січня 2017 року по грудень 2017 року було нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 240 477,03 грн. (а.с. 81)

Суд звертає увагу, що середньомісячне грошове забезпечення позивача у 2017 році становило 20 039,75 грн, що у 12,5 разів більше за прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у 2017 році.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача в частині створення відповідачем надскладних матеріальних умов для позивача, які спричинили моральні страждання ОСОБА_1 також не підтверджені сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

За встановлених обставин, враховуючи, що позивачем не надано доказів заподіяння відповідачем внаслідок не своєчасної виплати (виплати не в повному розмірі) сум грошового забезпечення при звільненні, позивачу страждань або втрат немайнового характеру, а тому позовні вимоги про відшкодуванню моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04.07.2018 у справі №281/16/16-ц, постанові від 05.07.2018 у справі №750/7622/17, яка, відповідно до статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім того, з метою захисту порушеного права позивача та обрання ефективного механізму для його відновлення, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів підтверджено, що внаслідок дій Військової частини НОМЕР_1 позивачу не було нараховано та своєчасно виплачено при звільненні грошове забезпечення у повному розмірі. Зокрема, позивачу не нараховувались та не виплачувались індексація грошового забезпечення за час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 , а також надбавка за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року. Крім того, фактичний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 було проведено із затримкою, а тому позивач має право на отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалів справи доказів, суд дійшов висновку, що вказані дії Військової частини НОМЕР_1 в чинені в порушення ч.2 ст.19 Основного Закону та не відповідають вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.9, ч.2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не своєчасної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум та видів грошового забезпечення.

Водночас, щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині стягнення самостійно обрахованих сум, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), що засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються Цивільним кодексом України від 16.01.2003 №435-IV.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об`єктами цивільних прав.

Так, позивач просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 певні самостійно обраховані суми грошового забезпечення.

Суд наголошує, що вказані виплати, на які позивач має право, ОСОБА_1 відповідачем не нараховувалися, а тому позивач на момент судового розгляду не набув права власності на конкретно визначені суми грошового забезпечення, йому не належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними. У даному випадку вимоги позивача є передчасними, зважаючи на не нарахування ОСОБА_1 відповідних сум грошового забезпечення.

Суд також звертає увагу, що спори, які стосуються неможливості реалізації позивачем свого права власності на кошти, є спорами про право цивільне. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 (справі №6-495цс16) та підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 (справа № П/811/1917/14).

Суд критично ставиться до самостійно обчислених позивачем сум грошового забезпечення, які, на думку позивача, мають бути виплачені йому та наголошує, що обчислення, встановлення розміру, нарахування певних видів грошового забезпечення у даному випадку належать до дискреційних повноважень відповідача.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Таким чином, надані самостійно здійснені позивачем розрахунки сум окремих видів грошового забезпечення, які підлягають стягненню з Військової частини НОМЕР_1 не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні статей 73-76 КАС України.

Невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду та обрання позивачем належного способу захисту порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 самостійно визначених позивачем грошових сум відмовити.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб`єктом владних повноважень, керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.9, ч.2 ст.245 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 : нарахувати на виплатити ОСОБА_1 надбавку за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21 січня 2016 року по день виключення зі списків особового складу; виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 773,12 грн (сімсот сімдесят три гривні дванадцять копійок).

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано правомірність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення, надбавки а доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року, а також затримки розрахунку при звільненні позивача, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 194, 205, 229, 242-246, 250, 255, 295 КАС України,

вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про стягнення невиплачених коштів та моральної шкоди 10 000,00 грн - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не своєчасної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум та видів грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати на виплатити ОСОБА_1 надбавку за доступ до державної таємниці (роботу в умовах режимних обмежень) за період з липня 2017 року по 19 грудня 2017 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21 січня 2016 року по день виключення зі списків особового складу.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 773,12 грн (сімсот сімдесят три гривні дванадцять копійок).

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 12 липня 2018 року.

Головуючий суддя О.Г. Попова