Справа № 812/1219/18
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року справа №812/1219/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Арабей Т.Г., розглянув порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 812/1219/18 (головуючий 1 інстанції Свергун І.О., м. Сєвєродонецьк, повний текст складено 04 червня 2018 року) за позовом ОСОБА_2 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, в якому просив суд: визнати неправомірними дії Старобільського ОУ ПФУ щодо відмови йому у здійсненні переходу з пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII та Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII; скасувати рішення Старобільського ОУ ПФУ від 16.03.2018 року № 3949/03-01; зобов'язати Старобільське ОУ ПФУ здійснити ОСОБА_2 перехід з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV на пенсію за віком, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII та здійснити її перерахунок з моменту звернення 28.02.2018 року (а.с.4-14).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того що позивачеві вже призначалася пенсія за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, а згодом позивача за його заявою було переведено на інший вид пенсійного забезпечення, проте відповідно до пункту 3 «Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 позивачеві не може бути призначено пенсію за Законом України «Про державну службу».

Не погодившись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій пославшись на порушення норм матеріального права та не відповідність принципам верховенства права, просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Посилається на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вважає, що оскільки позивачу 30.11.2011 року законом була призначена довічна пенсія за віком, відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року, яка обмежена або скасована бути не може і є майном в розумінні ч. 1 Першого протоколу Конвенції як право домагання, а відповідачем була здійснена відмова в здійсненні переходу на вказаний вид пенсії, у тому числі через чинність Постанови Уряду, і наміру виконувати закон відповідач не має, то задля захисту конвенційного і законного права позивача на мирне володіння своїм майном, суд мав право та обов'язок застосувати судову практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (а.с.164-169).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивач просив справу розглянути справу у його відсутність та відсутність його представника.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Старобільському ОУ ПФУ як пенсіонер за віком.

30.11.2011 року позивач звернувся до Старобільського ОУ ПФУ з заявою про призначення пенсії (а.с. 96).

Позивачеві було призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу», у подальшому здійснювалися перерахунки вказаної пенсії, що підтверджується відповідними розпорядженнями відповідача та протоколами, а також не заперечується позивачем.

12.01.2017 року позивач звернувся до Старобільського ОУПФУ з заявою, в якій просив перевести його з одного виду пенсійного забезпечення на інший, а саме з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ на пенсію за віком, згідно з нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (а.с. 47). Вказана обставина також не заперечується позивачем.

Згідно з розпорядженням Старобільського ОУ ПФУ від 13.01.2017 року здійснено перехід позивача з одного виду пенсійного забезпечення на інший (звор. бік а.с. 43).

28.02.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити переведення з пенсії за віком, призначеної згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» та перерахувати пенсію, у зв'язку з переходом на інший вид пенсії (а.с.85). Також надав довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (а.с. 87-90).

Рішенням від 09.03.2018 року Старобільське ОУ ПФУ відмовило ОСОБА_2 у переведенні з пенсії за віком, призначеної згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (а.с. 83-84). При прийнятті рішення відповідач керувався, зокрема, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» та врахував ту обставину, що 30.11.2011 року ОСОБА_2 вже призначалася пенсія за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» при наявності стажу на посаді державного службовця 31 рік 8 місяців 27 днів.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

За рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках Накопичувального фонду або на індивідуальних пенсійних рахунках у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб'єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення, здійснюються такі пенсійні виплати, як довічні пенсії і одноразова виплата.

Право вибору виду пенсії закріплено у статті 10 Закону № 1058-IV. Так, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

З 01.05.2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року.

Відповідно до пункту першого частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Порядок призначення таких пенсій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» (далі - Порядок), яка застосовується з 01.05.2016 року.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII) мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу»:

мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України;

займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають:

чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

61 рік - які народилися по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року;

жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пунктом 4 Порядку пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Вказаний Порядок є чинним, не визнавався неконституційним та не скасовувався.

Суд вважає помилковими доводи апелянта стосовно того, що суд при прийнятті рішення не мотивував його в частині не застосування практики Європейського суду з прав людини та Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції, не суперечить висновкам практики Європейського суду з прав людини та приписам Першого протоколу вказаної Конвенції. Тобто відповідачем, збережено право позивачу на мирне володіння та розпорядження своїм майном (факт отримання пенсії), у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стосовно доводів апелянта про те, що позивач не просив призначити йому пенсію за Законом України «Про державну службу», а просив здійснити переведення на вказаний вид пенсії, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи з аналізу викладених норм, суд приходить до висновку що в частині третій статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мова йде про переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії, які передбачені статтею 9 зазначеного Закону (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), у той час як у спірних правовідносинах ставиться питання про перехід на інший вид пенсії за іншим Законом. За таких обставин, у спірних правовідносинах має місце звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Таким чином, оскільки позивачеві вже призначалася пенсія за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, а згодом позивача за його заявою було переведено на інший вид пенсійного забезпечення, тому враховуючи приписи пункту 3 Порядку позивачеві не може бути призначено пенсію за Законом України «Про державну службу».

Враховуючи встановлені по справі обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 243, 244, 250, 311, 313 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 812/1219/18 за позовом ОСОБА_2 до Старобільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 812/1219/18 - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 11 липня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв