Справа № 404/6317/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

м. Київ

справа №404/6317/16-а

адміністративне провадження №К/9901/5696/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року (головуючий суддя Павелко І.Л.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року (головуючий суддя Баранник Н.П., судді: Малиш Н.І., Щербак А.А.) у справі №404/6317/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом про зобов'язання Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - відповідач) поновити виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року, шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49, 46 і 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що проживаючи на даний час в Ізраїлі, має право на виплату пенсії за віком відповідно до ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. Факт її проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних її пенсійних виплат.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково, а саме зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.04.2016 року шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49,46 і 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року скасовано постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2017 року у справі № 404/6317/16-а та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Зобов'язано Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 28 березня 2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кропивницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про зобов'язання вчинити певні дії за період 07 жовтня 2009 року по 27 березня 2016 року залишено без розгляду.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що представник ОСОБА_1 7 квітня 2016 року звернувся до Кіровоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (правонаступником якого є Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області) із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та перерахунку її розміру відповідно діючого законодавства.

Проте, відповідачем було відмовлено в поновленні виплати пенсії, оскільки позивачкою не поданий документ про її фактичне місце проживання в Україні та паспорт громадянина України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, а тому пенсія останньому має бути поновлена шляхом її призначення на загальних підставах з часу звернення до відповідача із заявою про її поновлення. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсія має бути проіндексована та виплачена компенсація втрати частини доходу.

З такими висновками в повній мірі не погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність відновлення порушених прав позивачки шляхом зобов'язання відповідача призначити пенсію на загальних підставах, оскільки останній вже було призначено пенсію за віком. Суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Вимоги про компенсацію позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати суд також визнав такими, що не підлягають задоволенню. Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позивачем строків звернення до суду, та встановивши, що позов було подано 28 вересня 2016 року, дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача з 28 березня 2016 року, а вимоги за період з 7 жовтня 2009 року по 27 березня 2016 року підлягають залишенню без розгляду.

Не погодившись з постановою апеляційного суду, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції - змінити в частині строку, з якого має бути поновлено виплату пенсії.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що поновлення виплати пенсії має відбуватися на підставі документів, що є в пенсійній справі і шляхом її призначення знову на загальних підставах, як це визначено ч.3 ст.35 Закону №1058. Крім того, згідно ст.ст.1,2,6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050) вона має право на отримання компенсації, у чому помилково було відмовлено судом апеляційної інстанції. Також скаржник наполягає, що строки звернення до суду встановлені саме для подачі позову і не можуть бути направлені на обмеження виплат, у зв'язку з чим, з посиланням на ст.46 Закону №1058 та судову практику, просить поновити виплату пенсії з 7 жовтня 2009 року.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач зазначає про правомірність своїх дій при зупиненні виплати пенсії.

У відповіді на відзив позивач зазначає про необґрунтованість доводів відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої ст.341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на доводи касаційної скарги, яка не містить заперечень щодо судових рішень в частині задоволених позовних вимог, враховуючи, що відповідачем постанова апеляційного суду не оскаржена, підстави для перегляду судового рішення в частині задоволених позовних вимог відсутні.

Отже, в межах касаційного перегляду, спірним є питання застосування судом апеляційної інстанції ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на час звернення до суду, частини третьої ст.35 Закону №1058 при поновленні виплати пенсії шляхом її призначення на загальних підставах та виплати компенсації втрати частини доходів згідно Закону №2050.

Перевіряючи правильність застосування судом наведених норм права, колегія суддів касаційного суду виходить з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 р. N25-рп/2009 положення п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ мало відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України, в редакції діючій до 15 грудня 2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно правової позиції викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи № 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а) до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України. Підстав для відступу від цієї позиції Верховним Судом не встановлено.

Суд першої інстанції визнав неповноважними причини пропуску строку, проте неправильно застосував правові наслідки пропуску такого строку, а саме відмовив в позові, замість залишення позовних вимог без розгляду. Вказану помилку було виправлено судом апеляційної інстанції. При цьому апеляційний суд також дійшов висновку про відсутність підстав для незастосування до спірних правовідносин ст.99 КАС України.

Слід зазначити, що постанова суду першої інстанції в цій частині позивачем в апеляційному порядку не оскаржувалась, постанова суду скасована апеляційним судом у повному обсязі, у зв'язку з чим, вимоги касаційної скарги щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення початкової дати задоволенню не підлягають.

Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що встановлений ст.99 КАС України строк не застосовується до спірних правовідносин, з огляду на ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є безпідставними, оскільки за змістом наведених норм, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, та вважає їх передчасними, оскільки відповідно до ст. 4 Закону №2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Щодо посилання скаржника на частину третю ст.35 Закону №1058 в частині, що поновлення виплати пенсії має бути здійснено шляхом її призначення на загальних підставах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої ст.35 Закону №1058, якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв'язку з відновленням здоров'я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез'явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. Якщо минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.

Тобто, вказана норма права регулює зупинення одного виду пенсії (по інвалідності) і у разі, якщо після такого зупинення минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах (тобто, з дотриманням вимог Порядку №22-1 та наданням відповідних документів для підтвердження права на отримання саме цього виду пенсії). Вказана норма насамперед регламентує поновлення виплати пенсії по інвалідності, яка за своєю суттю залежить від здоров'я особи та наявності у неї інвалідності, у зв'язку з чим не може бути застосована до спірних правовідносин щодо поновлення виплати пенсії за віком.

Посилання позивача на те, що у разі поновлення виплати пенсії без такого уточнення, їй буде поновлено виплату пенсії у розмірі, який був на час зупинення виплати пенсії, не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, ці правовідносини ще не виникли, а по-друге, законодавством передбачено право звернення до пенсійного органу з питань перерахунку пенсії.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні частини позовних вимог, які є предметом касаційного перегляду в межах доводів касаційної скарги, судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим касаційна скарга, в межах її доводів, не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №404/6317/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду