Справа № 807/63/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/4499/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

судді в 1-й інстанції - Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення - 18.04.2018 року, 16:59 год.,

місце ухвалення рішення - м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 26.04.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати цей орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань у країні своєї громадянської належності, оскільки він є курдом за національністю та прихильником курдської Народної демократичної партії, виготовляв прапори і трафарети на демонстрації для партії, буклети для курдської партії «Загони народної самооборони», яка є не визнаною та забороненою в Туреччині, члени та прихильники якої переслідуються та арештовуються владою. В березні 2017 року під час чергових заходів проти членів партії «Загони народної самооборони» позивачу повідомили, що за його будинком стежать, у зв'язку з чим змушений був покинути Туреччину та виїхати в Україну. Апелянт звертає увагу на те, що ним долучено на підтвердження вказних обставин копію судового наказу і рішення про арешт від 02 серпня 2017 року, відповідно до якого Управлінням прокуратури Діярбакир у зв'язку з відкриттям провадження через членство та участь у діяльності терористичних організацій прийнято рішення про арешт ОСОБА_1, що є достатнім підтвердженням членства ОСОБА_1 партії "Загонів народної самооборони". У зв'язку з чим стверджує, що відповідачем проігноровано факти наявності у відкритих джерелах інформації про порушення прав курдського населення Туреччини, яке виразилося в масових руйнуваннях, вбивствах, тортурах, насильницьких зникненнях, тощо. Вказані обставини є вагомим доказом наявності в апелянта умов для набуття статусу біженця в Україні чи додаткового захисту. Вважає, що оскаржуване рішення відповідача створює для нього загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де йому загрожує небезпека, а саме, позбавлення волі та реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством; підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2017 року позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Турецької Республіки, країна постійного проживання - Туреччина, курд за національністю, сповідує іслам сунітського толку, одружений, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи це тим, що у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань при поверненні в Туреччину у зв'язку з тим, що він є курдом за національністю та прихильником курдської Народної демократичної партії, виготовляв прапори і трафарети на демонстрації для партії, буклети для курдської партії «Загони народної самооборони», яка є не визнаною та забороненою в Туреччині, члени та прихильники якої переслідуються та арештовуються владою.

На підставі п.2 ст.2, ст.5,8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» вказана заява була прийнята до розгляду.

З позивачем проведено співбесіду для підтвердження наявності чи відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Туреччини, курд за національністю приїхав з сім'єю в Україну з метою подальшого виїзду в Німеччину, де в нього проживає дядько. Прибувши в Україну вперше до Харкова, вони вилетіли до Боснії і Герцеговини з наміром звідти потрапити до країн Європейського Союзу, проте їх повернули у зв'язку з відсутністю доказів бронювання готелю. Після чого заявник із сім'єю змушені були повернутися до Туреччини, де його знайомий повідомив про наявність людини, яка зможе допомогти за винагороду переправитися через Україну до Німеччини, у зв'язку з чим знову прилетів в Україну, проте після перетину кордону на території Угорщини був затриманий та в порядку реадмісії в складі групи осіб, які незаконно поза пунктом пропуску перетнули державний кордон, прийнятий посадовими особами відділу прикордонної служби "Лужанка". Вказав, що побоюється повернення в країну свого походження, оскільки з кузеном мав спільну фірму в Туреччині, де вони незаконно виготовляли стяги для "Загонів народної самооборони" YPG (далі - YPG) протягом 2014 - 2017 років. Двоє робочих цієї фірми були заарештовані поліцією. Окрім цього, поліцією проведено обшук, під час якого знайдено декілька стягів. Тому заявляє, що влада вважає його терористом, стежила за ним, через що він переїхав до м. Мерсін, а звідти виїхав з Туреччини. Перебуваючи в Україні йому стало відомо, що 02 серпня 2017 року видано судовий наказ про його арешт. Таким чином, причиною звернення за захистом зазначив політичні переконання (протоколу співбесіди від 05 січня 2017 року).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 07 вересня 2017 року № 48 відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено приступити до оформлення документів громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку від 07 грудня 2017 року ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017UZ0016, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 посадова особа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно відмовити.

Рішенням Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року №504-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 16 січня 2018 року №4.3/2 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством; підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, оскільки позивач не навів жодного факту переслідування в країні, громадянином якої він є, ним не наведено фактів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідування за іншими ознаками (раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи), крім того, позивач покинув Туреччину на підставі виданого офіційно паспорту, чим спростовується можливість арешту з боку урядових органів країни.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справі біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про притягнення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про притягнення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до положень Закону України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно з Директивою Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до п.1 ст.8 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч.2 ст.9 цього Закону передбачає, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Ч.5 ст.10 цього Закону передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зокрема, ч.1 ст.5 цього передбачає, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 грудня 2017 року №2017UZ0016, надаючи пояснення щодо причин виїзду та неможливості повернення до країни громадянської належності, на співбесідах ОСОБА_1 вказував на існування проблем, що стоять на заваді його безпечному поверненню, а саме: він разом з кузеном мав спільну фірму в Туреччині, де вони незаконно виготовляли стяги для "Загонів народної самооборони" YPG (далі - YPG) протягом 2014 - 2017 років. Двоє робочих цієї фірми були заарештовані поліцією. Окрім того, поліцією проведено обшук, під час якого знайдено декілька стягів. Тому заявляє, що влада вважає його терористом, стежила за ним, через що він переїхав до м. Мерсін, а звідти виїхав з Туреччини. Перебуваючи в Україні йому стало відомо, що 02 серпня 2017 року видано судовий наказ про його арешт, тому його повернення може призвести до застосування до нього арешту. Таким чином, причиною звернення за захистом зазначив політичні переконання.

На підставі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Турецької Республіки), зокрема, матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусії, Молдові та Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, встановлено, що ОСОБА_1 не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Туреччина. Зокрема, твердження позивача про те, що він побоюється повернення до Туреччини через політичні переконання, вважаються не доведеними. Крім того, хоча інформація по країні походження підтверджує факти насилля по відношенню до курдів, разом з тим, заявник не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме це могло відбуватися конкретно з ним. Позивач покинув Туреччину з дозволу влади на підставі наявного паспорта; під час співбесіди 01 грудня 2017 року він повідомив, що він не членом YPG, а тільки виготовляв продукцію для цієї організації, він та його сім'я брали участь у демонстраціях, які партія YPG проводила з дозволу поліції; крім того, зазначив, що є членом Народної демократичної партії, яка, за його словами, є дозволенною турецькою владою.

Таким чином, враховуючи відсутність умов, передбачених п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст.1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнано за доцільне відмовити громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року №504-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними. Також у матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно акцентовано увагу на тому факту, що позивач вперше прибув в Україну 29 червня 2017 року, однак в порядку встановленому законом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звертався, хоча перебував на території України 12 днів. Натомість вилетів до Боснії і Герцеговини з наміром звідти потрапити до країн Європейського Союзу, зокрема до Німеччини, де в позивача проживає дядько. Саме з цією метою ОСОБА_1 вдруге 31 липня 2017 року прилетів в Україну, разом з тим знову із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звертався. За допомогою третьої особи незаконно перетнув кордон з Угорщиною, де був затриманий та в порядку реадмісії в складі групи осіб, які незаконно поза пунктом пропуску перетнули державний кордон, був прийнятий посадовими особами відділу прикордонної служби "Лужанка".

Таким чином, як під час проведеної співбесіди, так і під час судового розгляду цієї адміністративної справи судом першої інстанції, позивач не заперечував, що не має наміру залишатися на території України, а має на меті потрапити до Німеччини, тобто фактично ОСОБА_1 не шукає притулку в Україні, а основною метою звернення позивача до уповноваженого органу є бажання легально потрапити до країн Європейського Союзу, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно погодився з висновком ГУ ДМС України в Закарпатській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, оскільки підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно не взято до уваги копію судового наказу про арешт від 02 серпня 2017 року як доказ на підтвердження факту переслідування ОСОБА_1 за політичні переконання та загрози ув'язнення, оскільки такий не відповідає встановленим ст.75 КАС України вимогам щодо достовірності, зокрема, не завірений належним чином та не містить вказівки на номер кримінальної справи, в рамках якої відкрито кримінальне провадження щодо позивача.

Також колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що ситуація у країні його походження позивача є такою, що надає безумовні підстави для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

За інформацією Міністерства закордонних справ України (http://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/128-tr) встановлено, що на сьогодні досить значний рівень терористичної загрози залишається в Анкарі та Стамбулі, поблизу сирійського кордону та в південно-східних провінціях країни. Переважна більшість території країни є безпечною для відвідання, в тому числі популярні курорти на узбережжі Середземного моря.

У зв'язку із продовженням проведення правоохоронними та спеціальними органами Турецької Республіки попереджувально-профілактичних заходів з протидії тероризму та екстремізму рекомендується не відвідувати південні та південно-східні райони (провінції Хатай, Кіліс, Газіантеп, Шанлиурфа, Діярбакир, Ван, Мардін, Сіїрт, Бітліс, Ширнак, Хаккярі та Тунджелі), а також прикордонні райони Туреччини з Сирією та Іраком.

Таким чином, ситуація у країні походження позивача не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а надані представником позивача докази характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про його утиски.

Колегія суддів звртає увагу на те, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням критеріїв про причини, з яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 807/63/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав визначених ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І.Мікула

Судді А.Р. Курилець

В.В. Ніколін

Повне судове рішення складено 11 липня 2018 року.