Справа № 2-а/2506/8048/11
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а/2506/8048/11 Суддя (судді) першої інстанції: Рахманкулова Ірина Петрівна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова про визнання неправомірними дій, зобов'язання нарахувати та виплатити недоплачену державну соціальну допомогу дітям війни, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2018 року, -

У с т а н о в и в:

03 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулася у Деснянський районний суд м. Чернігова із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у даній справі.

В обгрунтування заяви зазначила, що вона є дружиною померлого 18 червня 2017 року ОСОБА_2, якому за рішенням суду перерахована і призначена державна соціальна допомога відповідно до ст. 6 Закону «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої згідно ст. 28 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 15 жовтня 2010 року по 15 квітня 2011 року з урахуванням проведених виплат, яку він за життя не отримав.

На думку заявника, оскільки вона після смерті чоловіка є спадкоємцем першої черги спадкування тому і, відповідно, правонаступником у виконавчому провадженні.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігові від 15 травня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови суду про присудження чоловікові позивача державної соціальної допомоги, правові підстави для заміни сторони у виконавчому провадженні відсутні.

Не погоджуючись із судовим рішенням, заявниця подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким замінити стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.06.2011 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_3

Апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, що і заява про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно ч. 5 ст.15 Закону «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Частиною 1 ст. 264 КАС (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), яка кореспондується із ч. 1 ст. 379 КАС (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст.1218 Цивільного кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу ст.1219 Цивільного кодексу не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

При цьому, статтею 1227 Цивільного кодексу визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно ст. 52 Закону Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім'ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім'ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Отже, право на отримання заборгованості з пенсії правонаступник має у випадку, якщо пенсія була нарахована померлому або присуджена йому на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, однак не отримана померлим.

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30 березня 2017 року у справі №673/1097/16.

Судом установлено, що згідно акту приймання - передавання від 09 жовтня 2015 року постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.06.2011 року разом з додатками передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області для подальшого погашення заборгованості та перебуває на виконанні в Головному управлінні державної казначейської служби України відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, який затверджений постановою Кабінету Міністрів від 03.09.2014 року №440.

18 червня 2017 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1. Згідно довідки від 07 липня 2017 року № 205, виданої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Музикою Л.І., спадкоємцем майна ОСОБА_2, є ОСОБА_3.

Таким чином, державна соціальна допомога, що належала ОСОБА_2 і залишилися ним не одержаною у зв'язку із його смертю, повинна бути виплачена його правонаступнику - дружині ОСОБА_3

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень про України» визначено, що право на судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишаться невиконаними, завдаючи шкоди одній стороні.

Отже виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду та завершальною стадією судового провадження, а неможливість виконати рішення суду призведе до порушення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, посилання відповідача. які прийняв до уваги місцевий суд, про те, що замінити сторону виконавчого провадження можливо лише за обов'язкової умови відкриття виконавчого провадження, є безпідставними.

Аналогічна правова позиція наведена постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №686/15913/17, від 24 травня 2018 року у справі №2а-7560/11.

Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для заміни сторони виконавчого провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає - скасуванню, а заява про заміну сторони виконавчого провадження - задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, ч. 2 ст. 311, 312, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження - задовольнити.

Замінити стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2011 року у справі №2-а-/2506/8048/11 з ОСОБА_2 на його правонаступника - ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя - доповідач Я.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 11 липня 2018 року.)