Справа № 826/590/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 липня 2018 року № 826/590/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особі-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач), у якому просить суд визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, № від 18.01.2016, рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07.04.2016 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7/26-50-13-06 від 07.04.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи.

В обґрунтування заявленого позову позивач у позовній зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 18.01.2016, №1, №1 про збільшення суми грошових зобов'язань за податком на доходи фізичних осіб та податком з доходів найманих працівників, рішення від 07.04.2016 № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимога від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 від 07.04.2016 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску суперечать чинному законодавству України та підлягають скасуванню, оскільки під час перевірки позивачем були надані усі необхідні документи в підтвердження понесення витрат на суму 869 777,70 грн, частина з яких була оформлена російською мовою на території Російської Федерації. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про засади державної мовної політики». Також позивач зазначає, що згідно з пп.170.1.2 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України він не повинен сплачувати податок з доходів фізичних осіб у сумі 2 390,09 грн з виплачених орендодавцеві приміщення сум за спожиту електроенергію, оскільки об'єкт оподаткування визначається з розміру орендної плати. Крім того, податок з доходів фізичних осіб, утриманий з заробітної плати, у сумі 3037,62 грн був сплачений позивачем до бюджету платіжним дорученням від 04.11.2015 № 13.

Відповідач надав заперечення на адміністративний позов, у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що при проведенні перевірки дотримання позивачем вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 та дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012 були виявлені порушення пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму чистого оподаткованого доходу у 2014 році на 869 777,70 грн без ПДВ (надані документи не відносяться до господарської діяльності позивача, не надано книгу обліку доходів і витрат, не забезпечено переклад підтвердних документів, виданих іноземною мовою), порушення пп.168.1.1, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України у зв'язку з неперерахуванням до бюджету нарахованого та утриманого з заробітної плати податку з доходів фізичних осіб у сумі 3037,62 грн, порушення пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України внаслідок неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб з виплаченої суми коштів за спожиту електроенергію фізичній особі ОСОБА_2 у сумі 15 933,92 грн, порушення п.п.4, 5 ст.1 розділу І, п. 2 ст. 7, п. 11 ст. 8, ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у зв'язку з недонарахуванням та недоутриманнням з чистого доходу єдиного соціального внеску у загальній сумі 85 158,24 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України (у редакції, чинній на дату постановлення ухвали) суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012 був складений акт від 02.12.2015 № 693/1/1/26-50-17-01-, за висновками якого встановлені порушення:

- пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 - заниження суми чистого оподаткованого доходу у 2014 році на 869 777,70 грн без ПДВ;

- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 - неперерахування до бюджету нарахованого та утриманого з заробітної плати податку з доходів фізичних осіб у сумі 3037,62 грн,

- пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 - неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб з виплаченої суми коштів за спожиту електроенергію фізичній особі ОСОБА_2 у сумі 15 933,92 грн,

- п.п. 4, 5 ст.1 розділу І, п. 2 ст. 7, п. 11 ст. 8, ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - не сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 85 158,24 грн (2011 рік - 4010,28 грн, 2014 рік - 81 147,96 грн).

На підставі акта від 02.12.2015 № 693/1/1/26-50-17-01- було винесено:

- податкове повідомлення-рішення від 18.01.2016 №1 про збільшення суми грошових зобов'язань за податком на доходи фізичних осіб у загальній сумі 180 997,19 грн (за основним платежем - 144 797,75 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 36 199,44 грн);

- податкове повідомлення-рішення від 18.01.2016 №1 про збільшення суми грошових зобов'язань за податком з доходів найманих працівників у загальній сумі 9 288,38 грн (за основним платежем - 5 427,71 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3 860,67 грн);

- рішення від 18.01.2016 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 802,06 грн за 2011 рік і 4 057,40 грн за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

- вимогу від 18.01.2016 №Ф-3/26-50-12-01 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 85 158,24 грн.

За результатами оскарження зазначених рішень та вимоги рішенням Головного управління ДФС у місті Києві від 31.03.2016 № 2770/С/26-15-10-02-16 скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення від 18.01.2016 № про застосування штрафних санкцій та вимогу від 18.01.2016 №Ф-3/26-50-12-01 про сплату боргу (недоїмки), зобов'язано ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийняти рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) згідно з чинним законодавством.

07.04.2016 відповідачем було винесено рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1 322,00 грн за 2011 рік 4 057,40 грн за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн, а також вимогу №Ф-7/26-50-13-06 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 87 757,92 грн, і позивач звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з підпунктом 19-1.1.4, 19-1.1.8 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент проведення перевірки) контролюючі органи виконують такі функції, зокрема: контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів; забезпечують достовірність та повноту обліку платників податків та платників єдиного внеску, суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, об'єктів оподаткування та об'єктів, пов'язаних з оподаткуванням.

Відповідно до підпунктів 20.1.4, 20.1.44 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; проводити перевірку правильності та повноти визначення доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування згідно з бухгалтерським обліком відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Як вбачається з пп. 2.1 п. 2 акта від 02.12.2015 № 693/1/1/26-50-17-01- позивач у період з 01.01.2014 по 31.12.2014 здійснював діяльність на загальній системі оподаткування. Валові доходи позивача складаються із виручки, отриманої від надання послуг з вантажних перевезень. Згідно даних податкової декларації за 2014 рік та даних перевірки валовий дохід склав 1 099 603,26 грн без ПДВ, розбіжність між задекларованою сумою доходу та фактичною відсутня. Валові витрати за даними позивача склали 1 085 728,30 грн, а за результатами перевірки - 215 950,60 грн. Зазначено, що позивачем в порушення вимог підпунктів 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 (зі змінами і доповненнями) до перевірки не надано підтверджуючих документів щодо понесених витрат за 2014 рік на суму 869 777,70 грн (копії фіскальних чеків видані в іноземній валюті, а також копії документів видані іноземною мовою, в порушення вимог підпунктів 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України позивач не забезпечив їх переклад).

Також перевіркою встановлено, що сума чистого доходу, яка підлягає оподаткуванню, згідно поданої позивачем декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік склала 13 874,96 грн без ПДВ, а згідно даних перевірки за 2014 рік склала 883 652,66 грн без ПДВ, тобто за даними перевірки позивачем в порушення вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України було занижено суму чистого оподатковуваного доходу у 2014 році на 869 777,70 грн без ПДВ. За результатами перевірки позивачу визначено суму податкового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 144 797,75 грн.

Статтею 177 Податкового кодексу України регулюються правовідносини з оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктами 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Отже, законодавством не встановлено обмежень щодо валюти, в якій мають складатися первинні документи, у зв'язку з чим вбачається неправомірним не прийняття податковим органом при проведенні перевірки позивача фіскальних чеків в іноземній валюті в підтвердження валових витрат.

Відповідно до підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема, витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена. За запитом представника контролюючого органу платник податку забезпечує за власний рахунок переклад підтвердних документів, виданих іноземною мовою.

Однак відповідачем у акті перевірки не зазначено, які саме підтвердні документи підлягали перекладу, і чи стосуються такі первинні документи виключно витрат на відрядження працівників позивача. При цьому законодавством не було встановлено порядку здійснення платником податку перекладу відповідних підтвердних документів, виданих іноземною мовою, а також не було визначено вимог до форми, у якій платник податку зобов'язаний надати цей переклад. Крім того, відповідачем не обґрунтовано, яким чином викладення первинних документів російською мовою або в іноземній валюті (рублях) фактично унеможливлювало підтвердження валових витрат позивача.

Як зазначено позивачем, разом з запереченнями на акт від 02.12.2015 №693/1/1/26-50-17-01-, поданими відповідачу 12.01.2016, були надані додаткові документи в підтвердження понесених витрат на суму 869 777,70 грн.

Відповідач вважає, що додані до заперечення документи не підтверджують валові витрати позивача у сумі 869 777,70 грн, оскільки копії цих документів не дають можливості встановити, як вони пов'язані з отриманим доходом.

Однак відповідачем не було конкретизовано, які первинні документи не були враховані при визначенні суми валових витрат як такі, що не відносяться до господарської діяльності позивача, а також за якими господарськими операціями позивача були відсутні первинні документи в підтвердження валових витрат з зазначенням відповідних сум для того, щоб достовірно встановити факти заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу. При цьому ненадання при проведенні перевірки книги обліку доходів і витрат не є безумовним підтвердженням факту заниження суми чистого оподатковуваного доходу за спірний період у випадку надання платником податку відповідних первинних документів.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на те, що відповідачем при проведенні перевірки всупереч вимогам пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України не враховано всіх первинних документів, пов'язаних з господарською діяльністю позивача, суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином не доведено заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу у 2014 році саме на суму 869 777,70 грн без ПДВ відповідно до підпункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення від 18.01.2016 №1 про збільшення суми грошових зобов'язань за податком на доходи фізичних осіб на 144 797,75 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 36 199,44 грн є неправомірним та підлягає скасуванню.

Судом не приймаються посилання позивача на положення Закону України «Про засади державної мовної політики», оскільки зазначений Закон втратив чинність, як такий, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 28.02.2018 №2-р/18.

Щодо рішення відповідача від 07.04.2016 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1 322,00 грн за 2011 рік, 4 057,40 грн за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн, а також вимоги від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн (за 2011 рік - 6 609,96 грн, за 2014 рік - 81 147,96 грн), суд зазначає, що відхилення суми єдиного соціального внеску за 2014 рік стало наслідком встановлення розбіжності у сумі чистого доходу позивача за результатами перевірки.

Як зазначено вище, відповідачем не доведено заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу у 2014 році на суму 869 777,70 грн без ПДВ, на який відповідачем було нараховано єдиний внесок за 2014 року. За таких обставин, суд дійшов висновку про неправомірність донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 81 147,96 грн, а також застосування відповідних штрафних санкцій у сумі 4 057,40 грн.

Так, відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (надалі - Закон № 2464-VI від 08.07.2010) обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI від 08.07.2010 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI від 08.07.2010 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI від 08.07.2010).

Згідно з частиною 11 статті 8 Закону № 2464-VI від 08.07.2010 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI від 08.07.2010 платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Згідно з пунктом 3 частини 11 статті 12 Закону № 2464-VI від 08.07.2010 за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як встановлено в підпункті 2.3 пункту 2 акта від 02.12.2015 № 693/1/1/26-50-17-01-, позивач у 2011 році не подавав звіт застрахованої особи платника єдиного внеску і не сплатив єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 4010,28 грн, а у 2012 році подавав звіт, однак суму єдиного внеску у розмірі 4572,42 грн сплатив 18.03.2014.

Позивачем надано до матеріалів справи копію звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік з копією розписки про одержання звіту до Пенсійного фонду України 10.02.2012, однак не надано належних доказів сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011 рік.

Оскільки судом встановлені порушення при прийнятті рішення відповідачем від 07.04.2016 № в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 4 057,40 грн за 2014 рік за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 81 147,96 грн, а також вимоги від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.01.2016 №1 про збільшення суми грошових зобов'язань за податком з доходів найманих працівників у загальній сумі 9 288,38 грн (за основним платежем - 5 427,71 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3 860,67 грн) суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 162.1 статті 162 розділу IV «Податок на доходи фізичних осіб» Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету встановлений у статті 168 Податкового кодексу України. У підпункті 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Згідно з пунктом 171.2 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є:

а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні;

б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Як встановлено в підпункті 2.2 пункту 2 акта від 02.12.2015 № 693/1/1/26-50-17-01- позивач у період з 01.01.2014 по 31.12.2014 укладав з найманими працівниками трудові угоди цивільно-правового характеру. Нараховано та виплачено у перевіряємому періоді заробітної плати у сумі 17 097,35 грн, утримано податок з доходів фізичних осіб з заробітної плати найманих працівників у сумі 3037,62 грн, але до бюджету на момент перевірки не сплачено, чим порушено вимоги пп. 168.1.1, 168.1.2 п. 168.1 ст.168, п. 171.1 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України.

В процесі судового розгляду справи позивачем було надано копію платіжного доручення від 04.11.2015 №13 про сплату податку на доходи фізичних у сумі 18651,60грн, однак на підставі зазначеного документа неможливо встановити, чи було сплачено на момент проведення перевірки суму податку на доходи фізичних осіб з заробітної плати найманих працівників за спірний період. При цьому, позивач не надавав ніяких заперечень на акт перевірки щодо встановлених обставин неперерахування до бюджету нарахованих та утриманих з заробітної плати сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 3037,62 грн.

Також судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо неправомірності нарахування за результатами перевірки позивачу, який орендував приміщення у фізичної особи ОСОБА_2, податку з доходів фізичних осіб у сумі 2 390,09 грн з виплачених орендодавцеві сум за спожиту електроенергію.

Відповідно до підпункту 170.1.2 пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податковим агентом платника податку - орендодавця під час нарахування доходу від надання в оренду об'єктів нерухомості, інших, ніж зазначені в підпункті 170.1.1 цього пункту (включаючи земельну ділянку, що знаходиться під такою нерухомістю, чи присадибну ділянку), є орендар. При цьому об'єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу за повний чи неповний місяць оренди.

Згідно з підпунктом 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента, зокрема, є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (пункт 164.1 статті 164 Податкового кодексу України).

Отже, позивач помилково вважає, що у нього відсутній обов'язок сплачувати податок з доходів фізичних осіб з виплачених орендодавцеві приміщення сум за спожиту електроенергію, оскільки відшкодування (компенсація) витрат за договором оренди на користь орендаря мають включатися до бази оподаткування та оподатковуються у загальному порядку.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність застосування способу захисту прав, передбаченого частиною 1 статті 5 КАС України, а саме визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.01.2016 №, рішення про застосування штрафних санкцій № від 07.04.2016 в частині застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік, вимогу від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 72-77, 90 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: 03150, АДРЕСА_1) до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві (ідентифікаційний код 39468461, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 23) про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 18.01.2016, рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07.04.2016 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7/26-50-13-06 від 07.04.2016 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 18.01.2016 №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07.04.2016 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 4057,40 грн за донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 18.01.2016 №, рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07.04.2016 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 1322,00 грн за донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011 рік у сумі 6609,96 грн, вимоги Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 07.04.2016 №Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2011 рік у сумі 6609,96 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві (ідентифікаційний код 39468461, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 23) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: 03150, АДРЕСА_1) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 662,03 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 03 коп.).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов