Справа № 333/4569/17(2-а/333/249/17)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2018 року справа № 333/4569/17(2-а/333/7/18)
(суддя Варнавська Л.О., м. Запоріжжя)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді-доповідача Чередниченка В.Є.,
суддів: Іванова С.М. Панченко О.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у справі № 333/4569/17(2-а/333/7/18) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 серпня 2017 року звернулась до суду з позовом до Міністерства оборони України, згідно з яким просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення позивачу одноразової грошової
допомоги у зв`язку із настанням ІІ групи, внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням нею обов`язків військової служби, відповідно до Постанови КМУ від 25.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової страти працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- зобов`язати відповідача призначити та провести виплату одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови КМУ від 25.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової страти працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статтей 16-16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 275600 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не має статусу військовослужбовця, оскільки працювала на вільному наймі, що підтверджується довідкою військового комісаріату та військовим квитком.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржила її до апеляційного суду вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що підставою видачі довідки №1116 від 04.03.2016 року Комунарським районним військовим комісаріатом є облікова картка учасника бойових дій, при цьому у виписці МСЕК серії НОМЕР_1 від 20.04.2016 року чітко зазначено, що позивач отримала ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних із виконанням військової служби в країнах де велись бойові дії.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.05.2017 року №54 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки вона не належить до осіб, звільнених з військової служби.
Законність і обґрунтованість вищезазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до частини 1 статті 3 вищезазначеного Закону, дія цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Як вбачається з довідки №1116 від 04.03.2016 року виданої Комунарським районним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 працювала по вільному найму на території Афганістану в період з 23.10.1986 року по 10.05.1988 року. В цій же довідці зазначено про те, що на території Афганістану в період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велись бойові дії (а.с.9).
З наявної в матеріалах справи копії військового квитка позивача серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач є військовозобов`язаною, проте «не служила» (а.с.11).
Враховуючи те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено право на отримання одноразової грошової допомоги при отриманні інвалідності розповсюджується виключно на осіб, які мають статус військовослужбовця і членів їх сімей, в той час як позивач не має статусу військослужбовця чи члена сім`ї військовослужбовця, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дія зазначеного Закону на позивача не розповсюджується як наслідок відповідач мав законні підстави для відмови позивачу у призначенні такої допомоги.
Слід зазначити й те, що зазначення у виписці МСЕК серії АВ №0548381 від 20.04.2016 року того, що позивач отримала ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії не встановлює їй правового статусу військовослужбовця в розумінні Закону, оскільки МСЕК не наділено такими повноваженнями.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у справі № 333/4569/17(2-а/333/7/18) без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко