Справа № 826/7391/17
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7391/17 Суддді першої інстанції: Мазур А.С., Аблов Є.В., Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Кузьмишина О.М.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_4,

представника позивача: - ОСОБА_5,

представника відповідачів: - Молодницької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року позивач - громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 24.02.2017 №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2017 №32-17 про відхилення скарги громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2017 №92 причин відхилення скарги громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4;

- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні матеріали кримінальної справи дають підстави вважати дії ОСОБА_4 умисною підставою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне правопорушення на території Республіки Білорусь, а тому оскаржуваний наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 №87 винесений відповідачем обґрунтовано та у межах наданих останньому повноважень.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_4 є громадянином Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1, підставою для звернення за захистом в Україні стали обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю ОСОБА_4 до певної соціальної групи та його політичних переконань та не може користуватися захистом своєї громадянської належності.

У зв'язку з цим, 09.02.2017 року ОСОБА_4 звернувся до заявою до ГУ ДМС України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що у зв'язку із своєю діяльністю в Міжнародній асоціації захисту прав людини до останнього було винесено вирок у кримінальній справі за кваліфікацією: підробка документів і шахрайство (ст. 209, ст. 380 КК Республіки Білорусь) у зв'язку з чим засуджено до позбавлення волі строком на 6 років. Країну постійного місця проживання залишив у травні 2009 року.

Також в заяві позивачем вказано, що в'їзд на територію України останній здійснив 01.10.2016 року, аеропорт «Бориспіль» на основі паспорту серії НОМЕР_1 громадянина Республіки Киргизстан на ім'я ОСОБА_8, що був вилучений 01.10.2016 року. При затриманні в аеропорту «Бориспіль» у ОСОБА_4 було вилучено документи для перетину кордону на чотирьох осіб: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8, проте згідно інформації директора Київського обласного науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС №19/110/4-04/15340 від 20.10.2016 р. за результатами перевірки відбитків пальців рук було встановлено, що вказана особа є громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_4

24.02.2017 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 відмовлено.

У повідомленні №27 зазначено, що обставини, які можуть загрожувати життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до ОСОБА_4 смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання, визначених ч. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доведено не було.

06.03.2017 року не погоджуючись із даним наказом, позивач звернувся до Державної міграційної служби України із скаргою на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_4 документально навів наявність обґрунтованих ризиків переслідування, які підтверджуються міжнародними організаціями, компетенцію яких визнано Україною. Крім того, повідомлення №27 викладено мовою, яку ОСОБА_4 не розуміє, що умисно створює умови, що унеможливлюють використання ОСОБА_4 законного права на оскарження рішення органу міграційної служби.

06.07.2017 року Державна міграційна служба України повідомлення №92 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повідомила позивача, що ДМС прийнято рішення від 22.05.2017 №32-17 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №87 прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону №3671-VI, а саме у зв'язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Відповідно до протоколу співбесіди та відміток у паспорті позивача (на ім'я ОСОБА_8), останній протягом 2010-2013 неодноразово перебував та території третіх безпечних країн, а саме: з кінця травня 2009 року - по квітень 2010 року проживав в м.Москва, з 2010 року по даний час - в Киргизії, в 2012 році - в Еквадорі (з березня по вересень), гостьові відвідини: Франція, Фінляндія, Норвегія, Нідерланди, Турція, Швейцарія, Італія, Іспанія - терміном до одного місяця.

За приписами пункту 22 частини першої статті 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Окрім того, як встановлено матеріалами справи, позивач прибув до України транзитним проїздом для виїзду до Киргизії, а відтак, позивач у розумінні вимог п. 6 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилань позивача на те, що у 2009 році його було затримано з мотивів його політичної та правозахисної діяльності та про порушення прав людини правоохоронними органами, що підтверджено Звітом Комітету ООН від 21.04.2016 р., варто зазначати наступне.

Згідно протоколу допиту підозрюваного від 02.05.2009 р., що наявний в матеріалах справи, вбачається, що позивач особисто зізнався у вживанні та збуту амфетаміну, постановою прокурора м. Мінськ від 24.06.2009 р. застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 санкцію у вигляді заключення під варту, а постановою Старшого слідчого ОВД СУ ПР ГУВД Мінгорисполкому (Мінського міського виконавчого комітету) від 30.06.2009 р. оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_4

Як вже зазначалось, статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Однак, ч. 2 ст. 6 Закону №3671-V чітко встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Дане також підтверджується статтею 1 F (b) Конвенції про статус біженців: F. Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони: вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Відтак, наявні матеріали кримінальної справи дають підстави вважати дії позивача умисною підставою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне правопорушення на території Республіки Білорусь, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

О.М.Кузьмишина

Повний текст виготовлено 10 липня 2018 року.