Справа № 732/1737/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 732/1737/17 Суддя (судді) першої інстанції: Лиманська Марина Володимирівна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Бутівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, Городнянської міської ради Чернігівської області, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Городянської міської ради Чернігівської області на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2018 року, -

У с т а н о в и в:

Позивачі звернулися у суд із позовом до Бутівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, Городнянської міської ради Чернігівської області, у якому просили:визнати протиправним та скасувати рішення п'ятнадцятої сесії сьомого скликання Батувської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 28 липня 2017 року про відмову у наданні дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та зобов'язати повторно розглянути заяви позивачів від 24.07.2017 року і винести рішення про надання відповідних дозволів у відповідності до законів України.

В обгрунтування вимог посилаються на те, що відповідач протиправно відмовив у наданні дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2018 року позов задоволено.

Судове рішення умотивовано тим, що відмова у наданні позивачам дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок є безпідставною та порушує гарантоване законом право позивачів на приватизацію земельних ділянок.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач - Городнянська міська рада Чернігівської області подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування вимог посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим судом не враховано норму ч. 3 ст. 24 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», яка забороняє передачу (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону. Також, скаржник посилається на те, що місцевий суд втрутився у внутрішню компетенцію відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24.07.2016 року позивачі звернулись до Бутівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області із заявами про надання дозволів на розробку проектів землеустрою для відведення земельних ділянок в межах села Бутівка для будівництва та обслуговування будинків, дачного будівництва, для будівництва гаражів, для садівництва в межах, дозволених нормами Земельного кодексу.

28 липня 2017 року рішеннями 15-ї сесії 7-го скликання Бутівської сільської ради відмовлено у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою у зв'язку з відсутністю генерального плану с.Бутівка та плану зонування території села. Також, в рішенні зазначено, що цільові призначення не відповідають місцебудівній документації забудови та розбудови села Бутівка.

Уважаючи таку відмову протиправною, позивачі звернулися у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 25 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно статті 46 зазначеного Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частинами першою та другою статті 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами статті 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. В силу пункту в.) ч.3 цієї статті безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно частини 4 цієї статті передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Правилами частини шість статті 118 Земельного кодексу передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

За приписами частини 7 статті 118 Земельного кодексу відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Оцінюючи підстави відмови у наданні позивачам дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, колегія суддів доходить висновку, що такі підстави як відсутність генерального плану та плану зонування території села Законом не передбачені.

З матеріалів справи убачається, що позивачі в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством, звернулись до органу місцевого самоврядування із заявами про надання дозволів на розроблення проекту землеустрою земельних ділянок, розташованих в межах села Бутівка.

При цьому, жодних доказів щодо невідповідності цільових призначень земельним ділянкам місцебудівній документації та розбудови села Бутівка, а також доказів які б підтверджували наявність встановлених заборон, обмежень або застережень щодо специфіки використання земельних ділянок, що були предметом звернення позивачів, відповідачами не надано.

Посилання апелянта на частину 3 статті 24 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до згаданої правової норми у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків, зокрема, розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи.

Разом із тим, відповідно до статті 118 Земельного кодексу порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Однак, положення частини 3 статті 24 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури. До того ж, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 22 травня 2018 року у справі №468/1263/17-а.

Також, не заслуговують на уваги покликання скаржника на те, що спірні відносини зобов'язального характеру базуються на дискреційних повноваженнях відповідача.

Так, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи мотивованої відмови у його наданні регламентовано частинами 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, ч. 2 ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Городянської міської ради Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя - доповідачЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 11 липня 2018 року.)