Справа № 2а-4530/11/1370
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №2а-4530/11/1370
У Х В А Л А

з питань закриття провадження у справі

12 липня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого-судді Ланкевича А.З., суддів: Гавдика З.В., Мартинюка В.Я., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові адміністративну справу за позовом В.о.прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Брюховицької селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору позивача: Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» Дочірнього підприємства «Санаторій «Львів» про визнання нечинним рішення, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати нечинним рішення Брюховицької селищної ради №158 від 26.06.2003 року.

На підставі положень ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу у письмовому провадженні.

У ході розгляду справи суд встановив такі фактичні обставини справи.

Згідно Державного акта на право користування землею серії Б №040262, виданого в 1990 році, санаторію «Львів» надано право безстрокового та постійного користування 7,4 га землі в межах згідно з планом землекористування. Відповідно до державної статистичної звітності по формі 6-зем, а також даним, викладеним у Державному акті, земельна ділянка 7,4 га відноситься до земель оздоровчого призначення.

26.06.2003 року Брюховицькою селищною радою прийнято рішення №158 «Про вилучення земельної ділянки площею 0,17 га з користування санаторію «Львів», що належить ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», згідно якого вилучено з володіння санаторію «Львів» земельну ділянку площею 0,17 га за згодою землекористувача; вилучену земельну ділянку вирішено віднести до земель запасу селища.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, оскільки таке, на його думку, прийнято відповідачем з порушенням положень чинного на той час земельного законодавства. Зокрема, вказав, що так як спірна земельна ділянка державної власності перебуває у безстроковому користуванні санаторію «Львів», тому відповідач, з огляду на приписи ч.7 ст.122 та ч.9 ст.149 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного рішення), не мав правових підстав для її вилучення. Вважаючи, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Однак у контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між його суб'єктами, суд вважає, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 ст.3 чинного КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «публічно-правовий спір» означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ст.4 КАС України).

Відповідно до п.7 ст.4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями ст.ст.3, 17 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, які визначають поняття публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом із тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спір виник щодо правомірності рішення Брюховицької селищної ради від 26.06.2003 року №158, згідно якого вилучено земельну ділянку площею 0,17 га з володіння санаторію «Львів», якому, на підставі Державного акта на право користування землею серії Б №040262, виданого в 1990 році, названа земельна ділянка надана у безстрокове та постійне користування.

Тобто позивач оспорює правомірність вилучення оскаржуваним рішенням земельної ділянки, яка перебуває у безстроковому користуванні третьої особи - ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП «Санаторій «Львів». При цьому, суд враховує, що позивач, оскаржуючи рішення відповідача, переслідує мету захистити майнові права та інтереси третьої особи - ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» ДП «Санаторій «Львів», зокрема право користування земельною ділянкою.

Таким чином, виникає спір про цивільне право, і подальше оспорювання права власності на спірну земельну ділянку не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на земельні ділянки.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.06.2018 року (справа №826/13628/16), у разі прийняття суб'єктом владних повноважень ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації, оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки, а також правомірності надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №536/233/16-ц).

В той же час, суд звертає увагу, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У відповідності до ч.1 ст.239 цього ж Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Зважаючи на характер спірних правовідносин та склад учасників справи, суд приходить висновку, що даний спір носить приватно-правовий характер, не містить ознак публічно-правового спору, тому не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, відповідно до підсудності, визначеної Господарським процесуальним кодексом України.

За таких обставин, провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Слід вказати, що питання дотримання строку звернення до суду з даним позовом суд не вирішує, оскільки заявлений спір, як вже зазначалось вище, не відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач станом на час звернення до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.238, 243, 248, 250, 256, 293-295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

провадження у справі за позовом В.о.прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Брюховицької селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» Дочірнього підприємства «Санаторій «Львів» про визнання нечинним рішення - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя Ланкевич А.З.

Суддя Гавдик З.В.

Суддя Мартинюк В.Я.

Оригінал повного тексту судового рішення складено в одному примірнику 13.07.2018 року.