Справа № 826/19357/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2018 року м. Київ № 826/19357/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Чудак О.М., суддів Пащенка К.С., Шейко Т.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

06.12.2016 ОСОБА_1 (ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної судової адміністрації України (ДСА України), Державної казначейської служби України (ДКС України), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (ТУ ДСА України в Дніпропетровській області) в якому просив:

- визнати відмову Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області про нарахування і виплату йому вихідної допомоги - 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, неправомірною;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити нарахування і виплату за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного Казначейського рахунку на його користь вихідну допомогу у розмірі 246500 гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з березня 1993 року працював на посаді судді Синельниківського районного суду Дніпропетровської області, а з березня 2004 року - суддею Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а тому при звільненні 08.09.2016 у зв'язку з поданням заяви про відставку мав право на отримання вихідної допомоги, як це було передбачено статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

Однак у виплаті відповідної допомоги відповідачі відмовили через зміни у законодавстві, а саме виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2016 у справі відкрито провадження і призначено її до розгляду.

03.03.2017 позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження та висловлено прохання врахувати при вирішенні справи правову позицію Верховного Суду України у постанові від 06.02.2012 (справа №21-322а11), а також рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України».

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснено відповідно до приписів нової редакції КАС України.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2018 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, вкладені у позовній заяві, та надані у справу докази. Додатково надав письмові пояснення від 04.04.2018.

Представник ДСА України проти задоволення позову заперечила, навівши обґрунтування, викладені у відзиві на позовну заяву від 06.04.2018, та відзиві на пояснення позивача від 18.05.2018.

Представник ТУ ДСА України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи у їх відсутність від 18.05.2018 та відзив на позовну заяву від 26.03.2018.

Представники ДКС України в судові засідання не з'являлися, позицію у даній справі ДКС України не висловлювало, хоча про дату, час і місце судових засідань повідомлялося завчасно та належним чином.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, клопотання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, позицію позивача та представника ДСА України й неявку представників ДКС України, суд на підставі частини третьої статті 194, частини дев'ятої статті 205 КАС України ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Так, правова позиція позивача зводиться до того, що право на виплату вихідної допомоги він здобув у березні 2011 року. ОСОБА_1 вертає увагу на порушення його конституційних прав державою обґрунтовуючи, що відповідно до статті 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. В контексті наведеного позивач посилається на правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011.

Також позивач посилається на статтю 22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Дотримання принципу рівності усіх перед законом, що випливає зі статті 24 Конституції України, означає, зокрема, й заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії, зокрема, до суддів.

Посилається позивач і на гарантування Конституцією та законами України незалежності і недоторканості суддів. В контексті гарантій незалежності суддів зазначає рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі №8-рп/2005, від 03.06.2013 у справі №3-рп/2013 та від 19.11.2013 у справі №10-рп/2013. Цитуючи наведені рішення, ОСОБА_1 наголошує на тому, що Конституційний Суд України вказав, що парламент повноважний лише встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, але аж ніяк не скасовувати вказану допомогу, як зробив в 2014 році в Законі України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ і в 2015 році в Законі України «Про справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІ

Окрім того, Конституційний Суд України визнав такими, що відповідають Конституції України, положення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ. А Вищий адміністративний суд України у постанові від 18.10.2016 (К/800/18136/16) вказав, що вихідна допомога за своєю суттю є заохочувальною, стимулюючою виплатою і є одним із видів доходу (заробітку) суддів, які здійснюють свою діяльність на професійній основі і не можуть виконувати іншої оплачуваної роботи, а тому охоплюється поняттям «заробітна плата».

Окрім аналізу національного законодавства та практики національних судів, позивач посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою Європейського суду з прав людини розглядає поняття «законні очікування» як елемент верховенства права і елемент «юридичної визначеності» та як об'єкт захисту, в тому числі, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності.

Звертає позивач увагу також на тимчасовий характер прийнятих Верховною Радою законів в частині вилучення правової норми, яка передбачала виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку, оскільки вже 02.06.2016 законодавець прийняв новий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIІІ, яким виплата вихідної допомоги відновлена тільки для тих суддів, які вийшли у відставку починаючи з 30.09.2016.

В свою чергу відповідачі у справі, зокрема ДСА України та ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, зазначають, що положеннями статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIІІ передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Питання щодо звільнення позивача розглянуто Верховною Радою України у постанові від 08.09.2016 №1515-VІІІ та наказом голови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.09.2016 №46-к про відрахування зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці.

На час прийняття вказаної постанови про звільнення позивача з посади судді, стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ.

Відповідні положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ неконституційними не визнавалися.

У відзивах відповідачів акцентовано увагу також на положеннях законодавства, що врегульовують бюджетні правовідносини, а також звернуто увагу на загальновизнаний принцип права, в силу якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Зокрема, рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №1-2/2013, на яке посилається позивач, ухвалено раніше, ніж набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166, а тому його висновки не розповсюджуються на положення вказаного Закону.

Підставами для виплати вихідної допомоги є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, більш того, ДСА України не наділена повноваженнями видавати накази щодо суддів та здійснювати нарахування та виплату їм будь-яких виплат. Таким чином, будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду.

Не погоджуються відповідачі також із позивачем у тому, що допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод суддів, оскільки вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Підтвердженням цьому є пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013.

Поряд із цим, відповідачі посилаються на численну судову практику сформовану у подібних правовідносинах, а також практику Європейського суду з прав людини від 15.10.2013 у справі «Савіцкас та інші проти Литви».

У свою чергу суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

11.03.2013 ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради юстиції України та Верховної Ради України із заявою про відставку.

Згідно зі статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною четвертою наведеної статті визначено, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Водночас, за приписами статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України (ч. 1). Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок (ч. 2). Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України (ч. 6).

З посади судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів».

Наказом Голови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.09.2016 №46-К позивача відраховано зі штату Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

В подальшому, а саме 10.11.2016 ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДСА України в Дніпропетровській області із заявою про нарахування і виплату вихідної допомоги відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.

Листом від 11.11.2016 №Б-с-1997 ТУ ДСА України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги, з посиланням на втрату чинності статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, якою передбачалась виплата суддям вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Так, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014 року, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, а саме: виключено статтю 136 даного Закону, якою було передбачено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Не погоджуючись з відмовою ТУ ДСА України в Дніпропетровській області у виплаті вихідної допомоги, позивач звернувся до суду.

Визначаючись щодо заявлених вимог по суті, суд виходить з того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, що передбачено частина 2 статті 19 Конституції України.

Відповідно до частин першої, третьої та шостої статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. ДСА України має територіальні управління і положення про ДСА України та типове положення про її територіальне управління затверджуються Вищою радою правосуддя після консультацій з Радою суддів України.

Статтею 148 цього ж Закону визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 1). Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України (ч. 4). Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, вищого спеціалізованого суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та ДСА України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (ч. 6).

В силу статті 149 даного Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (БК України).

Суд акцентує увагу на тому, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України (ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI).

На момент припинення позивачем повноважень діяла редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, в якій статтю 136 виключено. Статтю виключено 01.04.2014, в той час, як повноваження позивача припинено 08.09.2016.

Відповідні положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено наведену вище статтю, неконституційними не визнавалися.

З огляду на наведене суд погоджується з позицією відповідачів, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Обґрунтованим, в даному випадку, є посилання на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, у якому зазначено, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Поряд із цим, суд вважає обґрунтованими посилання відповідачів на положення БК України.

Так, відповідно до статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Статтею 26 БК України передбачено, що контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень.

Статтею 116 БК України передбачено, що порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання нецільове використання бюджетних коштів, а саме нецільове використання бюджетних коштів.

Нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Судді перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або припинення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов'язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов'язаних з цим, відповідних виплат.

Позивач працював на посаді судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Наказ Голови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.09.2016 №46-к не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, як зазначалося вище, ДСА України є лише розпорядником коштів для потреб місцевих та апеляційних судів.

Таким чином, суд доходить висновку, що територіальні управління ДСА України, як і безпосередньо ДСА України, не допустили у своїх діях протиправності, з огляду на що, позов в частині визнання відмови ТУ ДСА України в Дніпропетровській області у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги неправомірною, задоволенню не підлягає.

З цих самих підстав не підлягають задоволенню і вимоги зобов'язати ТУ ДСА України в Дніпропетровській області здійснити нарахування і виплату за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного Казначейського рахунку на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 246500 гривень.

Поряд із цим, приймаючи рішення щодо позовних вимог, суд надає оцінку доводам позивача щодо звуження змісту та обсягу його прав, що є порушенням принципу верховенства права, суперечить приписам Конституції України, а також принципам закріпленим у міжнародних договорах та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013 «У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»».

Цитуючи наведене рішення, ОСОБА_1 вказує, що Конституційний Суд України при цьому вказав, що парламент повноважний лише встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, але аж ніяк не скасовувати вказану допомогу, як це він зробив в 2014 році в Законі України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ і в 2015 році в Законі України «Про справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІ.

Однак, суд звертає увагу, що відповідне рішення Конституційного Суду України не містить такого висновку. Більш того, приймалось дане рішення з приводу інших обставин. Так, суд вважає за необхідне процитувати частину відповідного рішення, зокрема пункту 3.2 в повному обсязі, задля того, щоб уникнути вибіркового цитування окремих частин висловленої судом позиції.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013 зазначено, що «Згідно зі статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (частина перша); у разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв'язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється (частина друга).

У первинній редакції частини першої вказаної статті, яка була визначена автором клопотання як предмет оскарження, передбачалося: «Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою».

Положення частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ існує у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 №2756-VI, яким із первинної редакції частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ було виключено слово «неоподатковувана».

Конституційний Суд України, розглянувши ці зміни, дійшов висновку, що в цілому положення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ в аспекті питань, порушених у конституційному поданні, не змінилися.

Неконституційність зазначених положень Верховний Суд України обґрунтовує тим, що ними зменшено розмір вихідної допомоги судді у разі виходу його у відставку, передбачений частиною третьою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ.

Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Отже, підстав для визнання неконституційними положень статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ немає».

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку, вихідна допомога, як разова форма матеріальної винагороди, що не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю - може як встановлюватись парламентом, так і скасовуватись ним, що не може тлумачитись, як звуження змісту та обсягу прав і не може розцінюватись, як порушення принципу верховенства права і принципу правової визначеності.

Не вважає суд таким, що обґрунтовує позовні вимоги також і рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013 «У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці)».

Із самої назви рішення, як і з його змісту вбачається, що воно жодним чином не стосується вихідної допомоги, а той час, як стосується лише пенсії та щомісячного довічного грошового утримання. З огляду на рішення Конституційного Суду України про яке зазначалось вище (від 19.11.2013 №10-рп/2013) вихідна допомога, як разова форма матеріальної винагороди, не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання. Отже посилатись на дане рішення в обґрунтування звуження змісту та обсягу прав внаслідок скасування правової норми щодо виплати вихідної допомоги немає правових підстав.

З аналогічних підстав суд не вважає обґрунтованим посилання на рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі №8-рп/2005, оскільки позивач цитує позицію суду, в якій висловлено, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом. Таким чином, позиція суду знову ж таки зводиться до зниження рівня гарантій, який виплатою вихідної допомоги не забезпечується.

Щодо практики Європейського суду з прав людини, то в даному випадку суд поділяє позицію позивача стосовно необхідності її застосування з огляду на приписи статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV.

Разом з тим, виходить з рішення від 15.10.2013 у справі «Савіцкас та інші проти Литви», у якій суд зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підгримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, Європейський суд з прав людини підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Наведене рішення Європейського суду з прав людини важливе в контексті пояснень позивача, що норма, яка позбавила суддів права на отримання вихідної допомоги під час звільнення з посади, з'явилась у законодавстві України у зв'язку з особливими обставинами здійснення повноважень законодавчим органом по відношенню до суддів (2014-2015 роки), а також посилання його на те, що військовий або надзвичайний стан, лише в умовах яких можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, на момент прийняття Законів України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ і «Про справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІ і виникнення спірних правовідносин в Україні не впроваджувалися, а тому, на його думку, законних підстав для позбавлення права суддів на отримання вихідної допомоги не було.

Суд звертає увагу, що у наведеному рішенні Європейського суду з прав людини не йдеться про запровадження військового або надзвичайного стану, як умов обов'язкових для застосування менш сприятливих законодавчих актів, а йдеться про виникнення в державі надзвичайно складної економічної і фінансової ситуації.

Суд вважає загальновідомою обставиною ведення Україною антитерористичної операції, особливого загострення економічної та фінансової кризи саме у період 2014-2015 років, реформування численної кількості державних органів, зміни і застосування менш сприятливих законодавчих актів не тільки відносно суддів, що не потребує більш широкого висвітлення в рамках даної справи. Статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ виключено Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII що також важливо в контексті наведеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд також звертає увагу на позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №К/9901/3775/18 висловлену у постанові від 31.01.2018, якою надано оцінку аналогічним правовідносинам.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 вимог.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідачів відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 72, 76, 241, 242, 246, 25 5КАС України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, пр. Яворницького, 21, ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя О.М. Чудак

Суддя К.С. Пащенко

Суддя Т.І. Шейко