Справа № 826/5602/16
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5602/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О.,Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2018 року, суддя Амельохін В.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного агентства земельних ресурсів України, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділу Держгеокадастру у Тетіївському району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, треті особи: Голова комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України, перший заступник голови Держгеокадастру Шемелинець Людмила Миколаївна, Голова комісії з реорганізації відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області Дячук Надія Анатоліївна про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.03.2016 року №33-кг/а; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області, стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України та відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 березня 2016 року по день поновлення на роботі, стягнення з Державного агентства земельних ресурсів України та відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області 20 000 грн. завданої моральної шкоди.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства земельних ресурсів України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.03.2016 року №33-кг/а; поновлено ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області по відношенню до посади начальника відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 45 454,50 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головне управління Держгеокадастру у Київській області подали апеляційні скарги в яких просять скасувати постанову Окружного адміністративного суму м. Києва від 30.03.2018 року та прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Наказом Державного агентства земельних ресурсів України №606-кт/а від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_4 призначено на посаду начальника Відділу Держземагентсва у Тетіївському районі Київської області в порядку переведення з посади начальника Управління Держкомзему у Тетіївському районі Київської області.

У зв'язку із реорганізацією відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області ОСОБА_4 06.11.2015 року було попереджено про вивільнення та запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру (на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу) Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області.

Позивачка на запропоновану посаду погодилась, про що свідчить її підпис на вказаному вище попередженні.

Як вбачається з листа Держгеокадастру від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, у зв'язку із виходом на роботу основного працівника, посада якого пропонувалася позивачу, останнього було запрошено до Держгеокадастру, де 11.01.2016 року, за пропозицією Головного управління Держгеокадастру у Київській області (з урахуванням інформації відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області) та у зв'язку з відсутністю інших вакантних посад у відділі, ОСОБА_5 було запропоновано працевлаштування на вакантній посаді головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (на період відсутності основного працівника ОСОБА_6 до фактичного виходу її на роботу).

Від запропонованої посади ОСОБА_4 відмовилася, що підтверджується відповідним актом від 11.01.2016 року, копія якого знаходиться в матеріалах адміністративної справи.

Наказом №33-кп/а від 03.03.2016 року позивачку було звільнено з посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області, у зв'язку із змінами організації праці, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Підставою для видачі вказаного наказу стало попередження про вивільнення від 06.11.2015 року, акт про відмову ОСОБА_4 від подальшого працевлаштування у Відділі Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області від 11.01.2016, лист Держгеокадастру від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, лист Держгеокадастру від 24.02.2016 № Г-638/0-429/6-16.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивачки, поновлення її на роботі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідачем не було дотримано порядку звільнення позивачки та не виконано вимоги щодо її працевлаштування, не запропоновано всі вакантні посади відповідно до її кваліфікації, а тому наказ про звільнення ї незаконним.

Судова колегія погоджується із такими доводами суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин; далі - Закон № 889-VIII ) відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За п.6 ч.1 ст. 83 Закон № 889-VIII державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону)

У той же час, як передбачено ст.43 Закону № 889-VIII, підставами для зміни істотних умов державної служби є:

1) ліквідація або реорганізація державного органу;

2) зменшення фонду оплати праці державного органу;

3) скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов'язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов'язків.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов'язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Статтею 87 Закону № 889-VIII визначено припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Зокрема, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (п.1 ч.1).

Згідно ч.3 ст. 87 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Аналогічні норми містяться і в Кодексі законів про працю України.

Зокрема, у відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 1 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, виходячи з вищезазначеної норми закону, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", від 14.01.2015 № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" та від 20.10.2011 № 1074 "Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади", наказу Комісії з реорганізації Державного агентства земельних ресурсів України від 05.10.2015 № 480 "Про реорганізацію Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області" Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області реорганізовано шляхом приєднання до Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до положень частини першої статі 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як свідчать матеріали особової справи ОСОБА_4, Держгеокадастром вживалися відповідні заходи щодо працевлаштування вказаної особи (листи від 28.01.2016 № 31-28-0.15-1393/2-16, від 24.02.2016 № Г-638/0-429/6-16), проте, остаточної згоди позивачкою на переведення надано не було, відповідних заяв про призначення на запропоновані вакантні посади не написано.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивачці пропонувалося дві вакантні посади: головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру (на період відсутності основного працівника до фактичного його виходу на роботу) Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області та головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу).

Відповідно до структури та штатного розпису Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області кількість штатних посад у відділі на 2016 рік складала 11 осіб, а саме: начальник відділу -1, заступник начальника відділу -завідувач сектору державного земельного кадастру -1, головний спеціаліст сектору державного земельного кадастру-2, завідувач сектору землеустрою та ринку земель -1, головний спеціаліст сектору землеустрою та ринку земель -1, головний спеціаліст-бухгалтер -1, головний спеціаліст-юрисконсульт -1, головний спеціаліст з інформаційних технологій та захисту інформації -1, головний спеціаліст з державного геодезичного нагляду -1, водій автотранспортних засобів -1.

Як встановлено судом в ході розгляду справи та дана обставина підтверджується листом Відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області від 22.07.2016 №ПІ-21/0-873/6-16 вільними були наступні вакансії:

- станом на 06.11.2015 - посада заступника начальника відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста-юрисконсульта.

- станом на 11.01.2016 - посада заступника начальника відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу), головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

- станом на 03.03.2016 - посада заступника начальника відділу -завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду (на період відсутності основного працівника до фактичного виходу його на роботу), головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Таким чином, позивачці не було запропоновано всіх посад, які були вільні, а саме: заступника начальника відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру, головного спеціаліста-юрисконсульта, головного спеціаліста-бухгалтера, головного спеціаліста з інформаційних технологій та захисту інформації.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання відповідача на відсутність у позивачки відповідної спеціальної освіти для зайняття посад головного спеціаліста-бухгалтера та головного спеціаліста-юрисконсульта.

Як убачається із матеріалів справи, а саме з службової характеристики на позивачку за 2013 рік та копії атестаційного листа від 03.12.2013 року, ОСОБА_4 у 2010 році закінчила Національний державний університет природокористування та біоресурсів і здобула спеціальність "правознавсто", кваліфікація - "юрист", що свідчить про обізнаність в цьому відповідачів та спростовує їх відповідні доводи.

Безпідставними є посилання відповідача на ту обставину, що посади начальника відділу, заступника начальника відділу - завідувача сектору державного земельного кадастру позивачу не пропонувалася через те, що призначення на них має відбуватися за наслідками проведеного конкурсу та таке призначення є виключним правом Голови Держгеокадастру за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства..

Відповідно до ч.1 ст.41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця (ч.2 ст.41 Закону № 889-VIII).

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату; чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01.04.2015 року).

Одночасно, суд враховує правову позицію Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 p., реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 19130710), відповідно до якої встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Таким чином, у випадку ліквідації державного органу, його реорганізації, державному службовцю має бути забезпечена можливість переведення на іншу посаду, в тому числі, і в іншому державному органі, за умови наявності там відповідної вакансії. При цьому, таке переведення здійснюється лише за згодою державного службовця, без конкурсу, та може відбуватися як на рівнозначну, так і нижчу посаду.

У випадку відсутності таких посад чи відмови державного службовця від переведення до нього мають бути застосовані наслідки, передбачені ст. 87 Закону № 889-VIII та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, відповідачами не було дотримано порядку звільнення позивача та обов'язку щодо його працевлаштування, оскільки не запропоновані всі вакантні посади відповідно до його кваліфікації, в тому числі і Держгеокадастром, як правонаступником, а отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, наказ Державного агентства земельних ресурсів України "Про звільнення ОСОБА_1" від 03.03.2016 №33-кт/а є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час вирішення справи Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області припинено (запис №8000591 від 02.06.2016 року), як і Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області (запис №4000714 від 02.11.2017 року).

Таким чином, установи, з якої було звільнено позивачку та до якої вона просила поновити, на час вирішення справи є припиненими.

При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Київській області у відзиві посилалося на те, що Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області ліквідовано на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 581 "Про реформування територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру", яка не передбачає правонаступництва.

Як вбачається з вказаної постанови Кабінету Міністрів України міжрегіональне та міськрайонні управління Служби, управління (відділи) Служби у районі, містах є структурними підрозділами відповідних головних управлінь Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Отже, виходячи зі змісту вищевказаних нормативних актів, якими ліквідовано Відділ Держземагентства у Тетіївському районі Київської області та Відділ Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області, як юридичні особи публічного права, держава від виконання завдань та функцій таких осіб не відмовилася, а поклала їх на Головне управління Держгеокадастру у Київській області, як юридичну особу публічного права, тобто фактично відбулася реорганізація вищевказаних державних органів.

Зважаючи на ту обставину, що відділ, де проходила державну службу позивачка та відділ до якого остання просила її поновити на відповідній посаді не існують як юридичні особи публічного права, а їх фактичним правонаступником на час вирішення справи є відповідач Головне управління Держгеокадастру в Київській області, суд першої інстанції з метою повного захисту порушених прав та інтересів позивачки, вірно обрав спосіб такого захисту - поновлення ОСОБА_4 на іншій рівноцінній посаді державної служби в Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області по відношенню до посади начальника Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Із оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції поклав обов'язок по виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 45 454,50грн. на Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд першої інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що відповідачами не було надано до суду розрахунку, необхідного для визначення середньоденної заробітної плати позивача за час роботи на посаді начальника Відділу Держземагентсва у Тетіївському районі Київської області.

При обчисленні середнього заробітку суд першої інстанції правомірно взяв до уваги дані про середньоденну заробітну плату позивачки, яка була встановлена під час розгляду іншої справи №810/352/17 за позовом ОСОБА_4 до Відділу Держземагентства у Тетіївському районі Київської області про стягнення заборгованості по компенсації за невикористані відпустки, виплати середньомісячної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди (постанова Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2017 року, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року).

Відповідно до вказаних судових рішень розмір середньоденної заробітної плати позивача в контексті приписів Порядку становить 87, 75 грн.

Вимушений прогул з 04.03.2026 року по день ухвалення судом рішення становить 518 робочих днів х 87,75 грн = 45 454,50 грн - середній заробіток за час вимущеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивачки.

Такий розрахунок середнього заробітку та його розмір відповідає вимогам законодавства України, не оспорюється представниками апелянтів, про що останні надали пояснення в ході апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини щодо спричинення позивачці моральної шкоди та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні вимог позивачки у цій частині. Позивачка рішення суду в цій частині не оскаржувала.

Щодо доводів представника апелянта про те, що заняття посади начальника відділу Держгеокадастру у Тетіївському районі Київської області могло відбутися за результатами конкурсу, колегія суддів не приймає до уваги.

Поняття поновлення на роботі на посаді і заняття посади за конкурсом не є тотожніми.

У даному випадку, суд першої інстанції, приймаючи рішення про поновлення позивачку на роботі на іншій рівнозначній посаді державної служби по відношенню до посади начальника відділу Держземагенства у Тетіївському районі Київської області, поновив порушені відповідачем права та охоронювані законом інтереси позивачки, оскільки останню було звільнено з порушенням вимог законодавства України.

В зазначеному спорі питання прийняття позивачки на нову посаду шляхом проходження відповідного конкурсу не розглядається, оскільки такі позовні вимоги позивачкою не ставились і суд першої інстанції їх не розглядав.

Також є безпідставними доводи апелянтів про недослідження та не виявлення судом всіх джерел доходів позивачки, що впливає на визначення загального розміру стягнень за час вимушеного прогулу.

Чинним законодавством України не передбачено при присудженні середнього заробітку за вимушений прогул враховувати доходи за новим місцем роботи чи вишукувати інші доходи позивача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року № 826/808/16.

Із матеріалів справи вбачається, що позовну заяву позивачем було подано 01.04.2016 року та зареєстровано в суді 06.04.2016 року.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Щодо доводів апелянта, що судом не було визначено органу, який має вчинити дії щодо поновлення на посаді, то вони також є безпідставними.

Як вище зазначено судовою колегією, поновлення на роботі є способом поновлення порушеного права позивачки. Отже, встановивши незаконність наказу про звільнення позивачки з роботи, суд правомірно визнав його протиправним та відновив порушене право шляхом поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, ухвалено рішення з дотриманням вимог матеріального і процессуального права, підстав для його скасування не має, а тому колегія судідв вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення окружного адміністративного суду м. Києва - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 272, 283, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Київській області залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 11 липня 2018 року.