Справа № 295/12485/17
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
ПОСТАНОВА
іменем України

"09" липня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Мацького Є.М.

Шидловського В.Б.,

за участю секретаря Круглій В.В.,

сторін та їх представників: від позивача - Коржилов Ю.Є.; від відповідача -Москаленко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від "05" березня 2018 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу , -

суддя в 1-й інстанції - Зосименко О.М.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м.Житомир,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати п. 2 рішення Міністерства оборони України про відмову йому у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності, з 19.06.2015 р. внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.11.2016 р. за №100;

зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності - з 19.06.2015 р., відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженою постановою КМУ від 25.12.2013 р. №975; зобов`язати Міністерство оборони України подати звіт про виконання постанови суду протягом п`ятнадцяти діб з дня набрання постановою законної сили.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано п. 2 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності, з 19.06.2015 р. внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.11.2016 р. за №100.

Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності, з 19.06.2015 р. внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975.

Вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, сторони звернулись до Житомирського апеляційного адміністративного суду із апеляційними скаргами.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідачем 18.11.2016 року вже було фактично розглянуто питання та прийнято відповідне рішення про відмову в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності. А відтак, суд першої інстанції обрав невірний спосіб захисту його прав.

Відповідач у своїй скарзі посилається на те , що позивач проходив військову службу та звільнявся зі служби в Збройних Силах Республіки Білорусь, відповідно підстав для виплати йому одноразової грошової допомоги не вбачається. Разом з тим, звертає увагу на те, що позивач до суду звернувся з пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у період проходження військової служби в Республіці Білорусь з 15.05.1979року по 28.12.1994 року, позивач отримав травму голови, яка була визнана такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, в зв`язку з чим, 12.01.1999 року йому було встановлено третю групу інвалідності (а.с.24).

Позивачу встановлено другу групу інвалідності, з 19.06.2015року, яка настала внаслідок травми отриманої під час виконання обов`язків військової служби, про що свідчить довідка МСЕК серії 12 ААА N 211651 від 24.06.2015 року.

ОСОБА_1 15.03.2016 р. звернувся до відповідача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати військовослужбовцю, у разі настання інвалідності внаслідок отримання травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Рішенням Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.11.2016 р. за №100, позивачу відмолено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності, з 19.06.2015 р. внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби. Відмова мотивована тим, що позивач був звільнений зі Збройних Сил Республіки Білорусь 28 грудня 1994 року, а законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Документи та рішення про відмову позивачем отримано 17.08.2017 р. (а.с.28).

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком № 975.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

Другу групу інвалідності довічно позивачу встановлено 19 червня 2015 року.

На день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Згідно пункту 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною другою пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають військовослужбовці, військовозобов`язані та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі № 21-466а14 та постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/1576/17.

Відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та винесення цієї постанови), встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07 червня 2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Дослідивши зміст положень ст. 1 та 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей та ст. 1 Протоколу, ратифікованого Законом України від 07 червня 2001 № 2495-ІІІ, колегія суддів приходить до висновку, що права і пільги встановлені законодавством зберігаються не тільки за військовослужбовцями, які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (ст. 1 Протоколу) але і за військовослужбовцями, що були звільненими з військової служби (ст. 1 названої Угоди), до числа яких належить позивач.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Відтак, громадяни України мають право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справа № 816/978/16, від 19.06.2018року у справі №333/2340/17 (2-а/333/132/17).

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач є громадянином України, отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Стосовно посилань відповідача, що позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом колегія апеляційного суду зазначає наступне.

Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, копію протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги №100 від 18.11.2016 року позивач отримав 17 серпня 2017 року (а.с.28). До суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав позивач звернувся 31 жовтня 2017 року, тобто в межах визначеного законом строку звернення до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно вірного способу захисту його права колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, суд має повне право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача, оскільки це і є основним завданням адміністративного судочинства.

При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання які відносяться лише до компетенції відповідного органу, а лише зобов`язує державний орган вчинити дії у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством.

Відтак, вимоги позивача щодо зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби підлягають до задоволення.

Відповідно до приписів ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України не підлягає до задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Богунського районного суду м. Житомира скасувати в частині зобов`язання Міністерства оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити рішення Богунського районного суду м. Житомира від "05" березня 2018 р. скасувати в частині зобов`язання Міністерства оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності - з 19.06.2015 р., відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженою постановою КМУ від 25.12.2013 р. №975.

В решті рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: Є.М. Мацький

В.Б. Шидловський

Повне судове рішення складено "10" липня 2018 р.