Справа № 823/2195/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/2195/17 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

позивача: ОСОБА_3

розглянувши в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Ліквідаційної Комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної Комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Ліквідаційної Комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - Відповідач, Ліквідаційна Комісія) в якому просив:

- визнати протиправним рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання ОСОБА_3 ветераном органів внутрішніх справ України;

- зобов'язати відповідача визнати ОСОБА_3 ветераном органів внутрішніх справ відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та вручити посвідчення та нагрудний знак.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача, що прибув у судове засідання, яке проводилося в режимі відеоконференції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 навчався в Одеському технологічному інституті харчової промисловості ім. Ломоносова з 01.09.1989 по 17.06.1994; з 20.09.1994 по день звільнення 03.07.2013 проходив службу в Соснівському районному відділі УМВС України в Черкаській області та в УМВС України в Черкаській області.

Згідно з наказом УМВС України від 02.07.2013 №139о/с ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за пунктом 64 «б» (через хворобу) та визначено, що на день звільнення вислуга років складає: календарна - 21 рік, 2 місяці, 6 днів, пільгова - 30 років, 6 місяців (а.с.10).

Згідно з розрахунком вислуги років на пенсію до календарної вислуги років для призначення пенсії по лінії МВС України зараховано: половину навчання в Одеському технологічному інституті харчової промисловості ім. Ломоносова 2 роки 4 місяці 23 дні та 18 років 9 місяців 13 днів служби в органах внутрішніх справ, всього 21 рік, 2 місяці, 6 днів (а.с.31).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 342662 з 22.07.2013 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.11).

Позивач двічі звертався до відповідача із заявами про надання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Між тим, листом від 30.11.2017 №П-228 відповідач відмовив позивачу у наданні статусу органів внутрішніх справ, оскільки останній безпосередньо прослужив в органах внутрішніх справ 18 років 9 місяців 13 днів і немає визначеного законом терміну служби в органах внутрішніх справ для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ (а.с.12).

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що вислуга років у календарному обчисленні, зазначена у наказі про звільнення з органів внутрішніх справ в запас або відставку, є підставою для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові та організаційні засади реалізації громадянами прав, пов'язаних із отриманням ними статусу ветеранів органів внутрішніх справ, визначені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998 ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ і які мають вислугу служби в органах внутрішніх справ, 20 років і більше.

Так, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 342662 з 22.07.2013 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відтак, для надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ вислуга служби повинна складати 20 років і більше.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998, визначено про наявності 20 і більше років вислуги в органах внутрішніх справ для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Разом з цим, ст. 5 вказаного Закону передбачено, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

- які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

- які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України.

Таким чином, вказаними приписами передбачено наявність вислуги саме у календарному та пільговому обчисленні.

Порядок видачі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів України №742 від 01.06.2002, а саме: затверджено зразок та опис посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ», поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

В свою чергу, п. 3 Порядку видачі посвідчення ветерана військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1601 від 30.08.1999, передбачено, що підставою для видачі посвідчення ветерана військової служби є наказ про звільнення з військової служби в запас або відставку.

За змістом вказаних правових норм вбачається, що саме вислуга років у календарному обчисленні, зазначена у наказі про звільнення з органів внутрішніх справ в запас або відставку, є підставою для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з наказу №139 о/с від 02.07.2013 про звільнення ОСОБА_3 в запас, календарна вислуга років останнього складала 21 рік, 2 місяці, 6 днів (а.с.10).

Отже, відмова відповідача у наданні позивачу статусу ветерана органів внутрішніх справ є протиправною, а позовні вимоги в частині зобов'язання визнати ОСОБА_3 ветераном органів внутрішніх справ України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги зобов'язати відповідача вручити посвідчення та нагрудний знак ветерана органів внутрішніх справ, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно п. 2 Порядку видачі посвідчення ветерана військової служби №742 від 01.06.2002 та пункту 1 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» №1601 від 30.08.1999 посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран органів внутрішніх справ» видаються (вручаються) особам, які вже набули статусу ветеранів органів внутрішніх справ відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998.

Відтак, вручення позивачу посвідчення та нагрудного знака ветерана органів внутрішніх справ є наслідком отримання позивачем статусу ветерана органів внутрішніх справ. Таким чином, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача вручити позивачу посвідчення та нагрудний знак ветерана органів внутрішніх справ є передчасними та не підлягають задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання ОСОБА_3 ветераном органів внутрішніх справ України, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної Комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: Л.В. Губська

О.В. Епель