Справа № 490/9519/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

Київ

справа №490/9519/16-а

адміністративне провадження №К/9901/17266/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №490/9519/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 липня 2017 року, постановлену у складі головуючого судді Гуденко О.А., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Потапчука В.О., суддів Семенюка Г.В., Шеметенко Л.П., про зміну способу і порядку виконання рішення суду,

в с т а н о в и в :

23.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, в якому просить суд визнати дії неправомірними та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі, передбаченому ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", тобто у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленому ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених виплат.

Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 7 листопада 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради виплатити ОСОБА_1 3376 грн. недоплаченої щорічної допомоги, яка виплачується до 5 травня, за 2016 рік. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У червні 2017 року Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради звернувся до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 7 листопада 2016 року шляхом стягнення недоплаченої щорічної допомоги.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2017 року, в задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про зміну способу і порядку виконання судового рішення, суди мотивували свої рішення тим, що змінивши спосіб виконання постанови із зобов'язання виплатити кошти на стягнення, буде змінено постанову по суті, тобто змінено обраний судом відповідно до статті 162 КАС України при ухваленні рішення спосіб відновлення порушеного права

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку. У касаційній скарзі просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанції, та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити. Зазначає про неможливість виконання рішення суду зобов'язального характеру щодо проведення соціальних виплат у зв'язку з відсутністю такого виду рішень у визначеному статтею 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» переліку рішень, виконання яких гарантовано державою.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно до 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання.

Згідно ч. 1ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Під порядком виконання рішення слід розуміти визначену законодавством послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем, а також прав і обов'язків суб'єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Частиною 2 ст. 263 КАС України встановлено, що зміна способу і порядку виконання рішення допускається у лише виняткових випадках. Наприклад, необхідність у зміні способу та порядку виконання виникає тоді, коли при виконанні рішення, яким присуджено певні речі, виявляється неможливість виконання за відсутності присудженого майна внаслідок його знищення, пошкодження або підміни. Зміна способу і порядку виконання полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

Посилання Департаменту на неможливість виконання рішення суду зобов'язального характеру щодо проведення соціальних виплат у зв'язку з відсутністю такого виду рішень у визначеному статтею 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» переліку рішень, виконання яких гарантовано державою, не заслуговують на увагу, оскільки з огляду на положення статті 124 Конституції України та статті 14 КАС України постанови в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України незалежно від обраного судом способу захисту порушеного права позивача (зобов'язання вчинити дії чи стягнення з нього коштів).

Для відновлення права ОСОБА_1 щодо проведення перерахунку та виплати йому відповідних соціальних виплат судом прийнято постанову про зобов'язання відповідача виплатити недоплачену щорічну допомогу, що відповідало заявленим позовним вимогам та принципу диспозитивності, закріпленому у статті 11 КАС України (в редакції, яка була чинною на час звернення до суду із цим позовом).

Змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов'язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року (справи №№ 21-394а14).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зміну способу і порядку виконання постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 7 листопада 2016 року, оскільки зміна на підставі статті 263 КАС України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 162 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків судів та не дають підстав вважати, що цими судами невірно застосовано норми процесуального права.

За змістом частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що судами не допущено порушень норм процесуального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 343, 350, 356 КАС України суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2017 року у справі №490/9519/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон ,

Судді Верховного Суду