Справа № 821/1091/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/1091/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ОСОБА_2 фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення № 3314/03 від 11 грудня 2017 року та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ОСОБА_2 фонду України в Херсонській області (далі відповідач, Головне управління, територіальний орган ПФУ), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за № 3314/03 від 11 грудня 2017 року, зобов'язавши Головне управління призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 24 жовтня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані, тим що позивач будучи громадянином України, який 28 квітня 2004 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, 24 жовтня 2017 року звернувся через свого представника до Генічеського обєднаного управління ОСОБА_2 фонду України Херсонської області із заявою про призначення пенсії, однак, листом відповіддю за № 3314/03 від 11 грудня 2017 року, позивачу було відмовлено в її призначенні. Позивач вважає наведену відмову протиправною, такою, що суперечать чинному законодавству.

Ухвалою суду від 08 червня 2018 року провадження у справі було відкрито, судом прийнято рішення розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27 червня 2018 року до суду подано відзив на позовну заяву.

У відзиві на адміністративний позов відповідач проти задоволення позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними, так як відповідно до постанови правління ОСОБА_2 фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 25 листопада 2005 року № 22-1, заява про призначення виплати пенсії подається особисто до органу, що її призначає за місцем проживання (реєстрації) заявника, крім того, до заяви обовязково додається паспорт громадянина України, а документи про стаж, вік і заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Проте, позивачем не дотримано наведених вимог законодавства при зверненні до відповідача з заявою про призначення пенсії. Заявником не надано підтвердження факту проживання на території, яка обслуговується територіальним органом ПФУ. Враховуючи вимоги Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення», виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні. Відповідач посилаючись на приписи Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII зазначає, що з 01 жовтня 2017 року індексація пенсії не здійснюється. Стверджує, що оскільки позивач не має законних підстав для призначення пенсії за віком, компенсація втрати частини доходів не виплачується.

Суд зауважує на тому, що з 09 по 10 липня 2018 року включно, головуючий суддя у даній справі проходив кваліфікаційне оцінювання суддів, тому так як 07 та 08 липня 2018 року вихідні дні, строк розгляду даної справи спливає 11 липня 2018 року та не може вважатися пропущеним (ч. 2 ст. 263 КАС України).

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 (02.03.1956 р.н.) є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії АС 490110).

28 квітня 2004 року позивач виїхав до Ізраїлю та прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль 09 грудня 2004 року, що підтверджується копією закордонного паспорту позивача, доданого до матеріалів справи. До виїзду за кордон позивач проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. На момент звернення до суду, пенсія позивачу не призначалась, що не заперечується відповідачем.

10 жовтня 2017 року представник позивача (далі - представник) направив до ОСОБА_2 фонду України (далі - ПФУ) заяву встановленої форми про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

ОСОБА_2 фонду України від 17 листопада 2017 року № 18587/В-11 заяву представника направлено до Генічеського обєднаного управління ОСОБА_2 фонду України Херсонської області (в подальшому реорганізовано в Головне управління ОСОБА_2 фонду України в Херсонській області; далі Генічеське УПФУ), яке уповноважене розглядати відповідну заяву.

24 жовтня 2017 року представник особисто звернувся до Генічеського УПФУ з заявою довільної форми про призначення пенсії ОСОБА_1, що підтверджується штампом №3034/02 територіального органу ПФУ на титульній сторінці вказаної заяви.

До заяви про призначення пенсії позивачу додані наступні документи: оригінал заяви про призначення пенсії за віком від 10 жовтня 2017 року (з проставленим апостилем та декларацією ОСОБА_1Б.), копія закордонного паспорта, копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копія трудової книжки, копія довіреності представника ОСОБА_1

Рішенням Генічеського УПФУ за № 32 від 30 жовтня 2017 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у звязку із порушенням порядку звернення за призначенням пенсії, встановленого постановою правління ОСОБА_2 фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 25 листопада 2005 року за № 22-1 (далі Порядок).

Листом територіального органу ПФУ від 11 грудня 2017 року № 3314/03 представнику позивача повідомлено про прийняття зазначеного рішення.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 2 ст. 25 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року), виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду, припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року), у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51), конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України наведеного Рішення.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. При цьому, безпідставними є також посилання відповідача на відсутність міжнародного договору з державою Ізраїль, який би регулював відносини у сфері пенсійного забезпечення, оскільки право громадянина на виплату пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Відносно твердження відповідача про необхідність особистого звернення позивача з заявою про призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1 Порядку, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сімї у звязку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено право особи уповноважувати іншу особу на вчинення дій щодо призначення та перерахунку пенсії на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Видана представнику позивача довіреність передбачає вчинення представником всіх необхідних дій в органах ОСОБА_2 фонду України для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержання належної Довірителю пенсії; довіреність засвідчена у встановленому порядку, недійсною не визнавалася, не відкликалася та в судовому порядку не скасовувалася.

Суд враховує, що подання позивачем заяви про призначення пенсії за віком до територіального органу ПФУ особисто через його вік та постійне проживання за межами України є утрудненим.

Таким чином, суд не погоджується з висновками відповідача щодо необхідності особистого звернення позивача до територіального органу ПФУ з документами для призначення пенсії, у зв'язку з тим що дана вимога не ґрунтується на нормах законодавства України, оскільки неможливість заявника особисто з'явитися до пенсійного органу, не може бути підставою для обмеження конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.

Суд критично сприймає твердження відповідача про те, що закордонний паспорт позивача не підтверджує його статус громадянина України, так як відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Враховуючи викладене, суд не може погодитись з висновками відповідача стосовно того, що позивач, який виїхав за кордон на постійне місце проживання, права на призначення пенсії не має. Однак, і позовні вимоги у цій справі не можуть бути задоволені з огляду на наступні обставини.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною 5 ст. 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком № 22-1.

Згідно п. 2.1 Порядку, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообовязкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління ОСОБА_2 фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5)документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу ОСОБА_2 фонду про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Згідно з п. 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Отже, чинним законодавством чітко встановлено, що для призначення пенсії документи, якими підтверджується стаж, вік та заробітна плата, подаються до територіального органу ПФУ тільки в оригіналах (на відміну від поновлення вже призначеної пенсії певній категорії осіб, яке здійснюється за документами, наявними у матеріалах пенсійної справи та не вимагає подання оригіналів відповідних документів).

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;

в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (п. 4.2 Порядку).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (п. 4.3 Порядку).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (п. 4.7 Порядку).

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

ПФУ, як орган державної влади, в силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Твердження позивача про те, що він звернувся до відповідача із належним пакетом документів спростовуються встановленими судом обставинами, а саме додатками, які подані до територіального органу ПФУ разом із заявою про призначення пенсії (копія трудової книжки, копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, копія реєстраційного номеру облікової картки платника подактів, копія довіреності представника).

Таким чином, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки при зверненні до територіального органу ПФУ, до заяви про призначення пенсії за віком додано саме копії необхідних документів, що є порушенням абз. 2 п. 2.23 Порядку, а тому відповідач не мав підстав для призначення пенсії ОСОБА_1

Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2018 року в справі № 425/1867/16-а (К/9901/3780/18).

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач свою позицію не обґрунтував. Натомість, відповідач, який є субєктом владних повноважень, довів, що позивачем допущені порушення вимог чинного законодавства при поданні заяви про призначення пенсії за віком.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а тому приймає рішення про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати по справі відповідно до вимог ст. 139 КАС України, у даному випадку не відшкодовуються.

Таким чином, керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІзраїльАДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) до Головного управління ОСОБА_2 фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) про визнання протиправним рішення № 3314/03 від 11 грудня 2017 року та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 10.2.4