Справа № 804/2747/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року Справа № 804/2747/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу з 27 лютого 2018 року за документами пенсійної справи із проведенням перерахунку, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців та застосуванням індексації, передбаченої чинним законодавством.
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що у червні 2001 року позивач виїхав з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, з вказаного часу позивачу було припинено виплату пенсії. 27.02.2018 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу та всіма необхідними документами, на вказану заяву відповідачем було надано відповідь вих. №Ч-3109-18 відповідно до якої зазначено, що оскільки виплата пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» позивачу була припинена у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль, архівна справа на його ім`я до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області не передавалась, підстави для поновлення пенсії відсутні. Позивач із вказаним рішенням відповідача незгодний та вважає його незаконним, у зв`язку з чим просив суд позовні вимоги задовольнити та поновити позивачу виплату пенсії за вислугу з 27 лютого 2018 року за документами пенсійної справи із проведенням перерахунку, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців та застосуванням індексації, передбаченої чинним законодавством.
20.04.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративний позов було залишено без руху, через невідповідність вимогам ст.ст.160, 161 КАС України, та надано позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду від 20.04.2018 року, позивач виправив вказані недоліки у зазначений судом строк.
24.05.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін, та встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.
12.06.2018 року представником відповідача, було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що надана відповідачем відмова є обґрунтованою та прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки пенсійна справа позивача до відповідача не передавалась, доказів проживання позивача на території Дніпропетровської області позивачем не надано, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні підстави для запиту пенсійної справи позивача та у подальшому позивач на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не перебував.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
ОСОБА_1 перебував на обліку в Довгинцівському районному військовому комісаріату Дніпропетровської області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У 2001 році позивач виїхав з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, з вказаного часу позивачу було припинено виплату пенсії.
27.02.2018 року представник позивача Ільїна Х.Я. за нотаріально посвідченою довіреністю звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу.
13.03.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було надано відповідь на вказану заяву, відповідно до якої було відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачу.
Позивач із вказаною відмовою відповідача незгодний та вважає її незаконною, що і стало підставою для звернення із даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до п.2 зазначеної статті Закону пенсії призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей в України до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».
Тобто, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).
У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Таким чином, позивач, проживаючи за межами України та будучи громадянином України, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадян України.
Щодо посилань відповідача на відсутність архівної справи та підстав для її запиту, що унеможливлює прийняти відповідне рішення про поновлення/відмову у поновленні раніше призначеної пенсії, суд зазначає наступне.
Згідно Положення передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення виплати пенсій деяким категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2006 року №1522, органи, що до 01.01.2007 року призначали та виплачували пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» повинні передати до органів Пенсійного фонду України архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років.
Суд зазначає, що позивачу було припинено виплату пенсії у 2001 році, а передача пенсійних справ відбулась лише у 2007 році, на час формування списків пенсійних справ у Дніпропетровського обласного військового комісаріату були відсутні підстави для передачі пенсійної справи позивача, у зв`язку із перебуванням позивача за межами України та відсутності законодавчо визначених підстав для поновлення пенсії.
При цьому, станом на час звернення представника позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, останні не був позбавлений права та можливості витребувати пенсійну справу позивача з архіву Дніпропетровського обласного військового комісаріату.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Щодо питання з якого часу право позивача на поновлення виплати пенсії підлягає захисту, суд зазначає наступне.
З дня прийняття Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно п.4.1, п.4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Таким чином, для поновлення виплати пенсії передбачено подання відповідною особою заяви за встановленою формою, за результатами розгляду якої орган Пенсійного фонду приймає рішення про поновлення виплати пенсії або про відмову в поновлення її виплати.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати ухвалення вищенаведеного рішення Конституційного Суду України, а з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 27.02.2018 року.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання здійснити перерахунок пенсії відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців та із застосуванням індексації, суд зазначає наступне.
Призначення, виплати чи припинення виплат пенсії, перерахунок пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.
Відповідно до ч.2 ст.62 Закону № 2262-XII пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно ч.1 ст.6 Закону № 1058-IV встановлено, що непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.
Індексація пенсій передбачена частиною 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII.
Отже, зазначені норми стосуються складових, які на думку позивача, мають бути враховані при розрахунку йому пенсії після її поновлення, а тому звернення до суду з вимогами щодо врахування цих складових можливе лише у разі такого неврахування органом ПФУ, яке на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом не мало місця.
Суд допускає наявність у позивача права на перерахунок пенсії, проте втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень можливо виключно для відновлення порушеного права особи і тільки після встановлення факту порушення такого права та законних інтересів особи протиправними діями або рішеннями суб`єкта владних повноважень.
Суд не наділений правом встановлювати будь-які обставини наперед чи вчиняти дії направлені на захист ще не порушених прав.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії з проведенням індексації та з підвищенням грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців передбаченої чинним законодавством.
Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 352,40 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу з 27 лютого 2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв