Справа № 826/5618/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5618/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
Келеберда В.І., Качур І.А., Федорчук А.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту персоналу центрального апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року, ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту персоналу центрального апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

скасувати наказ про звільнення з Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 03 січня 2017 року № 1;

відновити на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій;

шляхом арешту рахунків Державної служби України з надзвичайних ситуацій:

а) зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій сплатити недоотриману заробітку плату за вимушені прогули у сумі 113600,00 гривень з січня по грудень 2017 року включно;

б) зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій сплатити позивачу 75% від суми коштів у порядку компенсації моральних збитків та завдану шкоду здоров'ю, що призвело до інвалідності ІІ групи у сумі 85200,00 гривень;

визнати факт, що дії керівництва Департаменту персоналу Державної служби України з надзвичайних ситуацій по відношенню до позивача призвели до стійкої втрати здоров'я та є спланованою акцією з метою доведення позивача до самогубства;

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що від перебував на державній службі у Державній службі України з надзвичайних ситуацій протягом 14 років.

У січні 2015 року під час чергової реорганізації позивача переведено на тимчасову посаду головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_5 Водночас, між позивачем та керівництвом існувала усна домовленість про поновлення на постійній посаді.

Однак, 31 жовтня 2016 року наказом від 31 жовтня 2016 року № 92 позивача звільнено з займаної посади.

Зважаючи на те, що у вказаний період позивач перебував на лікарняному, про що надав підтверджуючі документи, дату його звільнення змінено на 03 січня 2017 року

Однак, на час звільнення позивача з займаної посади було вакантне місце головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій.

Зважаючи на те, що позивач є інвалідом війни ІІ групи та учасником ліквідації аварії на ЧАЕС - постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, на його думку, він мав переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Не погоджуючись з діями та рішеннями відповідача, позивач звертається до суду з метою відновлення порушених, на його думку, його прав та законних інтересів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_4 перебував на державній службі у Державній службі України з надзвичайних ситуацій протягом 14 років.

У лютому 2013 року у зв'язку із реорганізацією медичного управління в якому позивач обіймав посаду головного спеціаліста, скорочено до медичного відділу та позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу радіаційного, хімічного та медико-біологічного захисту Департаменту організації заходів цивільного захисту за напрямком діяльності «медико-біологічний захист», що підтверджено записом у трудовій книзі.

У січні 2015 року під час чергової реорганізації позивача переведено на тимчасову посаду головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_5

У вересні 2016 року під час чергової реорганізації, у Департаменті організації заходів цивільного захисту створено відділ медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення, у якому була вакантна посада, яку не було запропоновано позивачу.

Натомість, 31 жовтня 2016 року позивача звільнено з тимчасово займаної посади.

Зважаючи на те, що позивач у період з 31 жовтня 2017 року перебував на лікарняному, що підтверджено відповідними доказами, дату звільнення змінено на 03 січня 2017 року.

Позивач зауважив, що на час його звільнення у Департаменті організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій було вакантне місце головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій.

Позивач є інвалідом війни ІІІ групи, що підтверджується посвідченням інваліда війни серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2004 року.

Окрім того, позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС - постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, що підтверджується посвідченням постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, серії НОМЕР_2 від 27 липня 2004 року.

Відповідно до пункту 14 статті 13 розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ зі змінами та доповненнями, особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги:, зокрема, переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій;

Відповідно до пункту 7 статті 20 розділу IV Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796- ХІІ зі змінами та доповненнями, особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Позивач вважає, що з урахуванням викладеного, а також пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю, йому у першу чергу мала б бути запропонована вакансія у відділі медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Окрім того, позивач 10 разів нагороджувався почесними грамотами Міністерства з надзвичайних ситуацій та Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а також медаллю Президента України «За працю та звитягу» від 03 березня 2006 року.

За час служби у Збройних силах нагороджений орденом «Червоної зірки», медаллю «За бойові заслуги» під час служби у Афганістані.

Внаслідок незаконного, на думку позивача, звільнення йому нанесено психологічну травму, що врешті призвело до надання ІІ групи інвалідності, про що надано копію посвідчення інваліда ІІ групи серії НОМЕР_3 від 03 квітня 2017 року.

Позивач зазначає, що він втратив заробітну плату за 11 місяців, а саме: з січня по грудень 2017 року у сумі 113600,00 гривень (із розрахунку середньої заробітної плати за 2016 рік, яка становить 10327,28 гривень на місця.

Вказані обставини також призвели, на його думку, до завдання моральної шкоди, яку оцінено у 85 200,00 гривень.

Загальна сума матеріальних претензій позивача до відповідача становить 231 252,00 гривень.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Щодо обґрунтування звільнення позивача з роботи, колегія суддів зазначає наступне.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) як загальним законом, та Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (аділ - КЗпП України).

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1052, державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності (далі - Положення).

Пунктом 3 та 4 Положення визначено завдання та повноваження ДСНС.

Відповідно до пункту 14 Положення гранична чисельність осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, державних службовців і працівників ДСНС затверджується Кабінетом Міністрів України.

Структуру апарату ДСНС затверджує її Голова за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Штатний розпис та кошторис апарату ДСНС затверджує її Голова за погодженням з Мінфіном.

Разом з тим, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

За змістом частини першої статті 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша статті 5 Закону).

Статтею 8 Закону визначені основні обов'язки державного службовця.

1. Державний службовець зобов'язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов'язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов'язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв'язку з виконанням посадових обов'язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов'язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

2. У разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов'язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовано положеннями статей 83-90 Закону.

Так, відповідно до статті 85 Закону державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Статтею 85 Закону передбачено припинення державної служби у зв'язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Так, відповідно до частини першої статті 85 Закону, у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Частиною 2 статті 85 Закону визначено, що державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов'язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення.

Колегія судді звертає увагу на витяг з наказу (по особовому складу державної служби) Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій від 31 жовтня 2016 року № 92 «Про звільнення», який долучено до матеріалів справи, ОСОБА_4 звільнено з посади головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту, призначеного на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_5, відповідно до пункту 2 статті 85 Закону України «Про державну службу», у зв'язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Переважне право на залишення на роботі а також на працевлаштування, про яке зазначає позивач та яке передбачено Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, а також при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників.

Проте, вказане право не може бути застосовано в даному випадку до позивача, оскільки звільнення відбулось у зв'язку з виходом на службу тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, на посаду якого було призначено позивача на певний строк на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку не відбувалось ліквідації, реорганізації або перепрофілювання Державної служби України з надзвичайних ситуацій, чи скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином позивачем невірно тлумачаться норми чинного законодавства.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 03 січня 2017 року № 1 «Про звільнення».

Щодо вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також завданої моральної шкоди, колегі суддів зазначає наступне.

Так, оскільки судом не встановлено підстав для скасування наказу про звільнення, правові підстави для поновлення позивача на посаді та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу а також завданої моральної шкоди, також не вбачаються.

Щодо вимоги про відновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, колегія суддів зазначає наступне.

Так, факт поновлення на роботі породжує такі права працівника: надання йому попередньої роботи (тобто роботи за тією самою професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою, що й до звільнення); оплату вимушеного прогулу. У рішенні орган, який розглядає спір, зазначає найменування спеціальності чи посади, яка була обумовлена трудовим договором і на яку працівник має бути поновлений.

Разом з тим, з копії трудової книги, яку долучено до матеріалів справи, а також копії витягу з наказу про звільнення вбачається, що позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту.

Жодних доказів того, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, на яку він просить його поновити, суду надано не було.

Відповідно до статті 21 Закону вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Однак, доказів того, що відповідачем оголошувався конкурс на посаду головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій та прийняття позивачем участі у конкурсі до суду не надано.

Окрім зазначеного вище також не надано доказів на підтвердження наявності зазначеної посади як вакантної на час прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача з займаної посади.

Та не надано доказів звернення до відповідача стосовно вирішення питання його переведення на іншу посаду, а саме: на посаду головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

На підставі вище аззначеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та необхідних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 229, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 17 липня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.М. Кузьмишина