Справа № 136/633/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 136/633/18

Головуючий у 1-й інстанції: Кривенко Д.Т.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

10 липня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання : Аніщенко А.О.

за участю:

представника відповідача: Порхун Людмили Миколаївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року (ухвалене в м. Липовці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Липовецького РС УДМС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста Липовецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Вітюк В.І. від 16.03.2018 року про примусове повернення з України ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2018 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Липовецького РС УДМС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста Липовецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Вітюк В.І. від 16.03.2018 року про примусове повернення з України ОСОБА_3

Рішенням Липовецького міськрайонного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року позов задоволено частково.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено процедуру прийняття рішення про примусове повернення гр. Росії ОСОБА_3 з території України.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не з'ясування всіх обставин справи, відповідач, просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Крім того зазначив, що громадянка Росії ОСОБА_3 порушила вимоги чинного міграційного законодавства України, яке полягало в ухиленні останньою від виїзду з України після закінчення дозволеного терміну перебування іноземців на території України та безпідставного не виконання рішення про примусове повернення за межі України, прийнятого Липовецьким РС УДМС України в Хмельницькій області.

09 липня 2018 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на безпідставність доводів апелянта та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а справу розглянути за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала просила суд її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, в ході проведення заходів , направлених на протидію нелегальній міграції співробітниками Липовецького РС УДМС на території Липовецького району виявлено громадянку Росії ОСОБА_3, яка знаходилась на території України з порушенням чинного законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства без документів, що посвідчують особу та які надавали б право законного перебування на території України на визначений термін.

Вважаючи, що позивач знаходиться на території України нелегально, з порушенням дозволеного терміну перебування для іноземців на території України, рішенням головного спеціаліста Липовецького РС УДМС України у Вінницькій області Вітюка В.І. від 16.03.2018 року № 3, яке затверджено завідувачем Липовецького РС УДМС України у Вінницькій області Пилипчуком В.І. вирішено примусово повернути в країну походження гр. Росії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано покинути територію України в 15-ти денний термін не пізніше 30.03.2018 року.

Вважаючи рішення відповідача протиправним позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що непередбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9 та 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 Закону №3773-VI.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону №3773-VI).

Відповідно до пункту 1.6. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150) підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Надаючи оцінку доводам апелянта стосовно правомірності прийняття рішення про примусове повернення позивача з території України, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, та не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні, що 13 березня 2015 року відповідачем вже приймалось рішення про примусове повернення ОСОБА_3 з території України, про що є відмітка у паспорті, копія якого долучена до матеріалів справи.

Проте, як встановлено під час апеляційного розгляду позивач станом на 03.03.2018 року не покинула добровільно територію України, у зв'язку з чим головним спеціалістом Липовецького РС УДМС України у Вінницькій області Вітюком В.І. було складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову № 141173, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 510 грн. який був сплачений нею добровільно.

Таким чином, оскільки відповідачем було виконано вимоги законодавства, які передбачені ст. 26 Закону №3773-VI щодо прийняття рішення про примусове повернення осіб без громадянства, в подальшому Липовецький районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повинен був діяти на підставі ст. 30 вищевказаного Закону, яким визначено випадки примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України в разі невиконання позивачем рішення про примусове її повернення.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Проте, не зважаючи на те, що рішення про примусове повернення позивача від 13 березня 2015 року виконано не було, відповідач повторно прийняв рішення 16 березня 2018 року не по питанню примусового видворення позивача, а знову ж про повернення з території України громадянки Росії ОСОБА_3, чим допустив порушення вищезазначеного законодавства.

Крім того, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що рішення про примусове повернення не має бути скріплено печаткою, з огляду на наступне.

Так, відповідно до інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, рішення повинно містити обов'язкові реквізити.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано додаток № 1 до вищевказаної інструкції (рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства) на якому передбачено місце для печатки.

Тобто, з аналізу вищевказаних документів суд приходить до висновку, що наявність печатки на рішенні про примусове повернення є обов'язковою.

Однак, досліджуючи оскаржуване рішення, судом апеляційної інстанції встановлено, що на ньому відсутня печатка, яка згідно вищезазначеної інструкції є обов'язковою, і відсутність її позбавляє вказане рішення офіційності, оскільки не містить обов'язкових реквізитів.

Також, як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, копія оскаржуваного рішення, яка була надана позивачу не містить його номеру, при цьому рішення, яке долучено до матеріалів справи відповідачем містить номер 3, що вказує також на порушення відповідачем вищезазначеної інструкції, яка передбачає нумерацію відповідних рішень.

Крім того, згідно розділу IIІ інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, та додатку № 1 до вказаної інструкції передбачено, що під час винесення рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства з боку держави має бути забезпечено перекладача, що в даному випадку в порушення вищезазначеної інструкції суб'єктом владних повноважень зроблено не було.

Судом не приймається до уваги доводи апелянта, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення 03.03.2018 року позивач відмовилась від послуг перекладача, тому що оскаржуване рішення приймалось 16.03.2018 року, у зв'язку з чим відповідач саме під час прийняття оскаржуваного рішення мав би забезпечити перекладача у справі, оскільки суб'єктом владних повноважень вчинялась інша дія чим та, яка відбулась 03.03.2018 року.

Враховуючи правові норми статей 26 і 30 Закону №3773-VI, прийняття рішення про примусове повернення, повинно відповідає усім вимогам чинного законодавства та встановленій формі.

Крім цього, апелянт як на підставу скасування рішення суду першої інстанції посилається на те, що згідно вступної частини рішення воно прийнято суддею Кривенком Д.Т., а в резолютивній його частині зазначено суддю Стадник С.І.

Однак, колегія суддів зауважує, що як вбачається з матеріалів справи ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року було виправлено описку в рішенні Липовецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року та зазначено в резолютивній частині рішення замість судді Стадника С.І. суддю Кривенко Д.Т., який і проводив розгляд вказаної справи.

Положеннями частини першої статті 253 КАС України визначено, що суд який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Таким чином, на переконання колегії суддів рішення суду першої інстанції по даній справі прийнято повноважним судом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи встановлено, що позивач згідно свідоцтва про шлюб зареєструвала шлюб 28 січня 2015 року з громадянином ОСОБА_7(а.с.7), крім того, згідно довідки Липовецької міської ради № 1043 від 10.04.2018 року ОСОБА_3 дійсно зареєстрована в АДРЕСА_1 з 31.10.2013 року по день видачі довідки.

Будь яких доказів з боку відповідача, що вказані документи є недійсними або скасованими до суду не надано.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача стосовно правомірності прийняття рішення про примусове повернення з України іноземця, а саме гр. Росії ОСОБА_3, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, у зв'язку із чим судом першої інстанції прийнято обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення адміністративного позову, оскільки вимога позивача про визнання оскаржуваного рішення таким, що не відповідає встановленій формі, повторює вимогу позивача по суті і не може бути предметом розгляду.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правильним способом захисту ОСОБА_3 буде саме визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста Липовецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Вітюка В.І. від 16.03.2018 року № 3.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджують неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального, то підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст.ст. 325, 328 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.