Справа № 814/1010/18
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2018-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2018 р. № 814/1010/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брагаря В.С., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, вул. Молодіжна, 106, с. Бурилове, Кривоозерський район, Миколаївська область, 55150

до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034

про:визнання протиправною відмову та зобовязання вчинити дії,

ОСОБА_1 (надалі-позивач, ОСОБА_1Ю.) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області (надалі-відповідач, Управління) про:

- визнання протиправною відмову Управління у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства у заявленому розмірі;

- зобовязання Управління надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 4,41 га для ведення фермерського господарства на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, в порушення вимог Земельного кодексу України, не задовольнив його заяву.

У відзиві на позовну заяву Управління зазначило таке. Відповідно до затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» (надалі Постанова № 413) Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, Управління 22.09.2017 видало наказ № 189, а 20.12.2017 наказ № 271, якими були затверджені переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області, які можуть бути передані у власність громадянам України у ІV кварталі 2017 року та у І кварталі 2019 року відповідно. Відповідач вказав, що відмова позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою обумовлена положеннями Постанови № 413 і відповідає частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України, оскільки зазначена позивачем у клопотанні земельна ділянка відсутня у переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України. Також у відзиві Управління вказало, що суд не повинен втручатися у дискрецію субєкта владних повноважень, а завданням адміністративного судочинства є гарантування дотримання вимог права, а не забезпеченні ефективності державного управління.

Позивач правом подання відповіді на відзив не скористалась.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд, -

В С Т А Н О В И В:

22.11.2017 позивач звернувся до Управління із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для фермерського господарства орієнтовною площею 4,41 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області із земель державної власності (надалі Заява, арк. 9).

Листом від 04.01.2018 № Р-108/6-18-СГ Управління вказало, що зазначена у заяві земельна ділянка не входить до переліків земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації у IV кварталі 2017 року та у І кварталі 2018 року, тому «… керуючись пунктом 7 статті 118 Земельного кодексу України, Головне управління не вбачає за можливе вирішення порушеного у Вашому зверненні питання у І кварталі 2018 року …».

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Як вказано у частині другій статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з цього, під час розгляду Заяви відповідач як орган державної влади був зобовязаний забезпечити реалізацію гарантованого статтею 14 Конституцією України та відповідними положеннями Земельного кодексу України права власності позивача на землю.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом справ у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень, а частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожній особі надано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо ця особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З урахуванням наведеного суд визнав безпідставними твердження позивача про те, що прийняття судом рішення про зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії, є втручанням у дискрецію такого субєкта.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як вказано у частині четвертій статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення зокрема фермерського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткове матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 122 Земельного кодексу України).

Суд констатує, що Управління не виконало обовязок щодо розгляду клопотання позивача. Лист не є мотивованою відмовою у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки, виходячи з його змісту, відповідач клопотання позивача не розглянув, про що свідчать слова: «… Головне управління не вбачає за можливе вирішення порушеного у Вашому зверненні питання …».

З урахуванням викладеного суд встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки, в порушення вимог Земельного кодексу України, у визначений строк не надав позивачу ані дозвіл на розроблення проекту землеустрою, ані мотивоване рішення про відмову у наданні такого дозволу. В звязку з цим суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача про відмову у наданні дозволу задоволенню не підлягають, а ефективним способом захисту прав позивача є зобовязання Управління розглянути по суті Заяву.

Стосовно доводів Управління про те, що ненадання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою ґрунтується на положеннях частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, суд зазначає таке. Як вказано вище, єдина законна підстава відмови у наданні дозволу невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів тощо. У Листі не вказано, вимогам яких законів чи прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів не відповідає місце розташування земельної ділянки, про яку йдеться у клопотанні позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне дати оцінку доводам Управління щодо обовязковості врахування ним під час розгляду клопотання позивача положень Постанови № 413. У відзиві на позовну заяву Управління вказало, що Постановою № 413 «… змінено правила розпорядження земельними ресурсами, що належать державі, закріплено нормативи такого розпорядження та його цілі …».

Як вказано у частині першій статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (стаття 4 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на таких принципах:

а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва;

б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом;

г) забезпечення раціонального використання та охорони земель;

ґ) забезпечення гарантій прав на землю;

д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить:

а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

б) реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель;

в) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом;

г) координація проведення земельної реформи;

ґ) розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель;

д) організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою;

е) встановлення порядку проведення моніторингу земель;

е1) внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст;

є) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Виходячи з викладеного, суд дійшов таких висновків. По-перше, у Постанові № 413 відсутні посилання на норми Земельного кодексу України, в звязку з чим безпідставно вважати її нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до Земельного кодексу України. По-друге, її зміст у відповідній частині не відповідає завданням земельного законодавства, зокрема забезпеченню права на землю громадян. По-третє, встановлені Постановою № 413 умови та обмеження не відповідають принципам земельного законодавства, зокрема принципу забезпечення права власності на землю та принципу забезпечення гарантій прав на землю. По-четверте, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений саме Земельним кодексом України і не може бути змінений постановою Кабінету Міністрів України.

Як вказано у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким правовим актом в даному випадку є Земельний кодекс України.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір розподіляється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 139, 241-243, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (вул. Молодіжна, 106, с. Бурилове, Кривоозерський район, Миколаївська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404), що полягає у нерозгляді по суті заяви ОСОБА_1 (вул. Молодіжна, 106, с. Бурилове, Кривоозерський район, Миколаївська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 22.11.2017 р.

3. Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) розглянути, відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, заяву ОСОБА_1 (вул. Молодіжна, 106, с. Бурилове, Кривоозерський район, Миколаївська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 22.11.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності у власність для фермерського господарства орієнтовною площею 4,41 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) на користь ОСОБА_1 (вул. Молодіжна, 106, с. Бурилове, Кривоозерський район, Миколаївська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений платіжною квитанцією від 26.03.2018 № 18.

6. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 27.06.2018р.

Суддя В. С. Брагар