Справа № 808/1664/18
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 липня 2018 року Справа № 808/1664/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про: визнання протиправної відмови та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач) в якому просить визнати протиправною відмову відповідача в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» викладену в Рішенні про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018; зобовязати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зарахувати до вислуги років/стажу роботи в органах прокуратури: 1) половину строку навчання в вузі з 01.09.1994 по 28.07.1996 у Московському університеті менеджменту і комерції, де позивач отримала на базі вищої освіти повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» що складає 11 місяців 13 днів; 2) період знаходження на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», викладеної в Рішенні про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018, оскільки станом на 15.07.2015 вона мала право на пенсію за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (вказаний закон діяв на момент виникнення такого права у позивача), яка однозначно визначала, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема час роботи на прокурорських посадах, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. У свою чергу, із прийняттям Верховною Радою України Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», на переконання позивача, суттєво погіршено її соціальне становище, адже відтепер вказані періоди не підлягають зарахуванню до вислуги років, що дає право позивача на пенсію за вислугою років. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач повинен був зарахувати час роботи на прокурорських посадах, половину строку у вищому юридичному навчальному закладі до вислуги, однак протиправно відмовив у цьому. Крім того, зарахуванню, на переконання позивача, підлягає також період її перебування на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011. Ураховуючи викладене, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, 03.07.2018 через канцелярію суду надав відзив на адміністративний позов (вх. № 20635), у якому зазначив, що на день звернення позивача до відповідача з заявою про призначенням пенсії чинним є Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», відтак, посилання позивача на положення Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» відповідач вважає безпідставними. Крім того, згідно зі ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на зазначений вид пенсії, зараховується зокрема, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Додатково представник відповідача звернув увагу суду на ту обставину, що за даними реєстру застрахованих осіб у заявника відсутній страховий стаж за періоди з 01.10.2011 по 31.12.2011, з 01.05.2015 по 31.10.2017. Натомість, доданим до позовної заяви дипломом не підтверджується навчання позивача саме за денною формою, у звязку чим на фоні роботи позивача в органах прокуратури постає висновок про отримання ним спеціальності юриста на заочній формі навчання. За таких обставин, оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018, на переконання представника відповідача, є правомірним, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У звязку з невідповідністю позовної заяви вимогам ст.161 КАС України, ухвалою суду від 10.05.2018 позовна заява залишена без руху.

Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений термін.

Ухвалою суду від 04.06.2018 відкрито провадження у справі та призначено перше судове засідання на 03.07.2018 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами в порядку письмового провадження.

За приписами ч.1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно із пунктом 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, письмове провадження це розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

В 1994 році позивач вступила до Московського університету менеджменту та комерції і в 1996 році закінчила повний курс Таврійського інституту підприємництва та права (на базі вищої освіти) за спеціальністю «правознавство» та отримала кваліфікацію бакалавра юриспруденції. Це підтверджуються копією диплома про вищу освіту серії АИ-ПМ № 950081, виданого позивачу 28.11.1996 (а.с. 46).

15.08.1995 позивач була прийнята на роботу в органи прокуратури стажером на вакантну посаду помічника Камянсько-Дніпровського міжрайонного прокурора. У період з 01.11.1996 по 19.09.2013 позивач також обіймала посади старшого помічника Камянсько-Дніпровського міжрайонного прокурора, заступника Камянсько-Дніпровського міжрайонного прокурора, Камянсько-Дніпровського міжрайонного прокурора. 19.09.2013 позивача було звільнено з займаної посади у звязку з закінченням строку повноважень (п. 2 ст. 36 КЗпП). Після цього, 20.09.2013 позивача було призначено на посаду заступника Камянсько-Дніпровського міжрайонного прокурора. 13.11.2017 позивач обійняла посаду посаду прокурора Камянсько-Дніпровського відділу Енергодарської міської прокуратури. Вказані відомості підтверджуються наявною у матеріалах справи копією трудової книжки позивача (а.с. 18).

30.03.2018 позивач звернулась до відповідача з заявою та документами, необхідними для призначення пенсії за вислугу років, у відповідності до ст. ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» як така, що станом на 15.07.2015 вже набула право на пенсію. При цьому, копія диплома про вищу освіту серії АИ-ПМ № 950081 не була надана відповідачу.

19.04.2018 відповідачем за результатами розгляду заяви позивача було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 2/06. Вказане рішення обґрунтоване тим, що заявником до заяви про призначення пенсії окрім доданої трудової книжки, інших документів не надано. У свою чергу, за даними Реєстру застрахованих осіб у позивача відсутній страховий стаж за періоди з 01.10.2011 по 31.12.2011, з 01.05.2015 по 31.10.2017. За таких обставин обчислена позивачу вислуга складає 22 роки 6 місяців 13 днів (а.с. 19).

Не погоджуючись із відмовою відповідача в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» викладеною в Рішенні про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Оцінюючи правомірність Рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії № 02/06 від 19.04.2018, суд виходить із такого.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимоги щодо пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури до 15 липня 2015 року регламентувались ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру». Так, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 вказаного нормативно-правового акту прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Згідно з ч. 5 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Однак, 14.10.2014 Верховною Радою України було ухвалено новий Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», яким істотно змінені умови пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Так, за приписами ч. 1 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» регламентовано, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується:

час роботи на прокурорських посадах, зазначених у ст. 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Судом встановлено, що позивач з серпня 1999 року проходить службу в органах прокуратури, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки (а.с. 18). Зокрема, Наказом Прокуратури Запорізької області від 13.11.2017 позивача було призначено на посаду прокурора Камянсько-Дніпровського відділу Енергодарської міської прокуратури (а.с. 18).

30.03.2018 позивач, вважаючи, що станом на 15.07.2015 нею набуто право на пенсію, звернулась до відповідача з заявою та документами, необхідними для її пенсії за вислугу років, у відповідності до ст. ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (а.с. 19). Однак, рішенням відповідача від 19.04.2018 № 2/06 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на норми нового Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (а.с. 19).

Під час розгляду справи по суті суд зясував, що разом із заявою, поданою відповідачу 30.03.2018, позивач не предявляла йому копію диплома про вищу освіту серії АИ-ПМ № 950081, однак, обґрунтовуючи своє право на призначення пенсії за вислугою років, подала його в якості додатка до позовної заяви лише під час звернення до суду з даною позовною заявою. Як вбачається із цього диплома, позивач в 1994 році вступила до Московського університету менеджменту та комерції і в 1996 році закінчила повний курс Таврійського інституту підприємництва та права (на базі вищої освіти) за спеціальністю «правознавство» та отримала кваліфікацію бакалавра юриспруденції (а.с. 46).

Отже, якщо виходити із правил обчислення вислуги років, визначених Законом України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру», позивач на момент звернення з відповідною заявою до відповідача мав стаж роботи 23 роки 5 місяців 13 днів (а.с. 9). Натомість, якщо ж застосовувати у даному випадку положення Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», позивач на момент звернення з відповідною заявою до відповідача мав стаж роботи 22 роки 6 місяців 13 днів.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин у цій справі приписів ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру», суд виходить із такого.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України України гарантується.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституції України (ст. 64).

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_2 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою він відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення ОСОБА_2 Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99у справах щодо права на пільги від 20 березня 2002 року № 5-оп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсій і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_2 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 року ОСОБА_2 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституція Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_2 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_2 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_2 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі від 01.06.2006 «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Із урахуванням викладених вище обставин у їх сукупності, суд вважає, що з метою забезпечення законних прав та інтересів позивача, виходячи з принципу верховенства права, до спірних правовідносин у цій справі можливо застосувати приписи ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру», а саме в частині обчислення вислуги років позивача.

Судом встановлено, що позивач навчалась в Московському університеті менеджменту та комерції з 1994 року по 1996 рік, коли закінчила повний курс Таврійського інституту підприємництва та права (на базі вищої освіти) за спеціальністю «правознавство» та отримала кваліфікацію бакалавра юриспруденції (а.с. 46). 15.07.2015 у позивача виникло право на пенсію за вислугою років, тобто у період чинності Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру». Відтак, половина строку навчання позивача у вищому навчальному закладі складає 11 місяців 13 днів. Крім того, у розумінні ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XI «Про прокуратуру» зарахуванню у вислугу років позивача підлягає також період її знаходження на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» викладену в Рішенні про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018, на переконання суду, підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зарахувати до вислуги років/стажу роботи в органах прокуратури: 1) половину строку навчання в вузі з 01.09.1994 по 28.07.1996 у Московському університеті менеджменту і комерції, де позивач отримала на базі вищої освіти повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» що складає 11 місяців 13 днів; 2) період знаходження на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011, суд виходить із такого.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду

Отже, суд, із урахуванням встановлених вище обставин, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно розглянути заяву позивачу про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зарахувати до вислуги років/стажу роботи в органах прокуратури: 1) половину строку навчання в вузі з 01.09.1994 по 28.07.1996 у Московському університеті менеджменту і комерції, де позивач отримала на базі вищої освіти повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» що складає 11 місяців 13 днів; 2) період знаходження на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011. При цьому, суд виходить із того, що під час первинного звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років ним не було надано копію диплома про вищу освіту серії АИ-ПМ № 950081.

З огляду на вказані обставини, суд вважає, що позовні вимоги про зобовязання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зарахувати до вислуги років/стажу роботи в органах прокуратури: 1) половину строку навчання в вузі з 01.09.1994 по 28.07.1996 у Московському університеті менеджменту і комерції, де позивач отримала на базі вищої освіти повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» що складає 11 місяців 13 днів; 2) період знаходження на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011 є обґрунтованими, а, відтак, суд дійшов висновку, що в цій частині позов також підлягає задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» викладену в Рішенні про відмову в призначенні пенсії № 02/06 від 19.04.2018.

Зобовязати Енергодарське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Українська, б. 4а, ідентифікаційний номер 41249795) повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (71304, Запорізька область, м.Камянка-Дніпровська, вул. Миру, буд. 40, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зарахувати до вислуги років/стажу роботи в органах прокуратури, а саме: половину строку навчання в вузі з 01.09.1994 по 28.07.1996 у Московському університеті менеджменту і комерції, де ОСОБА_1 отримала на базі вищої освіти повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» що складає 11 місяців 13 днів; період знаходження ОСОБА_1 на лікарняному з 01.10.2011 по 31.12.2011.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Енергодарського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Українська, б. 4а, ідентифікаційний номер 41249795) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (71304, Запорізька область, м.Камянка-Дніпровська, вул. Миру, буд. 40, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 03.07.2018

Суддя Н.В. Стрельнікова