Справа № 668/5841/14-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

м. Київ

справа №668/5841/14-а

адміністративне провадження №К/9901/4851/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (судді-доповідача),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Херсонської міської ради на постанову Суворовського районного суду м.Херсона від 12 лютого 2015 року (головуючий суддя Булах Є.М.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року (головуючий суддя Крусян А.В., судді: Джабурія О.В., Шляхтицький О.І.) у справі №668/5841/14-а за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про скасування рішення в частині, що стосується приватного підприємця ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив скасувати рішення ХХХ сесії міської ради VІ скликання від 25.12.2013р. №1304 «Про відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок, припинення договорів оренди земельних ділянок» в частині, що стосується приватного підприємця ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 8 липня 2004 року між ним та Херсонською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого позивачу строком на три роки, до 28.05.2007р. ,надано в користування земельні ділянки загальною площею 40 кв.м., під розміщення торгівельних кіосків для здійснення підприємницької діяльності, який продовжував свою дію до 2013р. на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі». За умовами договору позивач має переважне право на поновлення договору оренди. Після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки позивач своєю заявою від 23.04.2013р. звернувся до відповідача з проханням поновити строк дії договору. Проте, позивачу відмовлено в поновленні договору оренди земельної ділянки, що на думку позивача є неправомірним та порушує його право, закріплене ст.13 Конституції України, на користування земельною ділянкою.

Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 12 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, позов задоволено у повному обсязі.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 8 липня 2004 року між ФОП ОСОБА_1 та Херсонською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого позивачу надано в строкове платне користування земельні ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 40 кв. м. із земель запасу, в тому числі: площею 20 кв.м. по АДРЕСА_2, площею 20 кв.м. по АДРЕСА_1 (п.п. 1,2 договору оренди).

Відповідно до п. 3 договору, його укладено строком на три роки, до 28 травня 2007 року. Після закінчення строку договору орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

19 квітня 2007 року позивач звернувся до Херсонської міської ради із заявою про поновлення договору оренди земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1

Рішенням Херсонської міської ради від 30 травня 2007 року №444 вирішено переукласти з приватним підприємцем ОСОБА_1 договір оренди земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 строком на два роки (п.п. 3.5, 3.6); визнано таким, що втратили чинність п.25.28 рішення міської ради від 28.05.04. № 4577, на підставі якого укладався договір оренди (п. 5.14); визнано недійсним договір оренди земельних ділянок укладений з ФОП ОСОБА_1

Судами встановлено, що відповідачем не надано доказів дотримання вимог закону щодо повідомлення позивача про винесення вищевказаного рішення, а тому позивач обґрунтовано вважав, що договір оренди був поновлений на тих самих умовах і на той самий строк, тобто до 28 травня 2010 року.

Своїми листами від 20.04.2010р. та від 23.04.2013р. позивач звертався до відповідача з проханням поновити договір оренди. Проте докази надсилання позивачу письмового заперечення щодо відмови в поновленні договору оренди у місячний строк відсутні.

Установивши факт належного виконання позивачем умов договору оренди землі; відсутності податкового боргу по орендній платі за земельну ділянку; дотримання ним строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, ненадіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору на новий строк, суди на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі" дійшли висновку, що оспорюване рішення Херсонської міської ради створює перешкоди позивачу в користуванні орендованими земельними ділянками, у зв'язку з чим є протиправним і підлягає скасуванню. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що договір оренди є поновленим до 28 травня 2016 року.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Херсонська міська рада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що діючим на момент спірних правовідносин законодавством не було передбачено автоматичного поновлення договору оренди, а реалізація переважного права на поновлення договору можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування. За відсутності такого рішення неможливо в судовому порядку зобов'язати орган укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання буде суперечити нормам законодавства. Скаржник зазначає, що будь-які дії інших осіб щодо фактичного користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності, є порушенням виключного, передбаченого Конституцією України, права органу місцевого самоврядування на здійснення права власності від Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

У запереченнях на касаційну скаргу позивач, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди виходили з того, що цей спір є справою адміністративної юрисдикції.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Суди попередніх інстанцій встановили, що між позивачем, як приватним підприємцем, та Херсонською міською радою укладено договір оренди землі. На думку позивача, він як орендар належно виконував свої обов'язки згідно з умовами договору, тому Міськрада безпідставно відмовила у поновленні договору оренди на новий строк.

Таким чином, заявлений у цій справі позов має на меті захист права позивача як орендаря земельної ділянки на користування майном шляхом скасування рішення органу суб'єкта владних повноважень про відмову у поновленні договору оренди. Тобто, позов до суду фактично спрямований на поновлення дії укладеного договору оренди землі.

Колегія суддів зазначає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «б» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Частинами першою та шостою статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб'єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки притаманні цивільним правовідносинам (які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді), а не адміністративним.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

За змістом частин першої, другої статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2018 року у справі №816/389/15-а (провадження №11-608апп18).

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду неодноразово поставало питання предметної юрисдикції даної справи.

Так, ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 6 травня 2014 року у відкритті провадження було відмовлено та вказано на підсудність даного спору господарським судам, з огляду на те, що спір пов'язаний саме із підприємницькою діяльністю позивача.

Проте, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2014 року вказану ухвалу суду було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 29 жовтня 2014 року провадження у справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Проте, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2014 року вказану ухвалу суду було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про непідсудність цієї справи адміністративним судам, апеляційний суд виходив виключно з того, що відповідач є суб'єктом владних повноважень, проте не звернув увагу, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на суб'єктний склад сторін та суть спірних правовідносин, цей спір належить до юрисдикції господарських судів, оскільки право оренди на земельну ділянку у позивача виникало не як у фізичної особи, а як у суб'єкта господарювання - приватного підприємця, а відтак, і захист такого права має бути здійснений виключно відповідно до статусу позивача як приватного підприємця.

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції діючій з 15 грудня 2017 року, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1). Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Херсонської міської ради задовольнити частково.

Постанову Суворовського районного суду м.Херсона від 12 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у справі №668/5841/14-а скасувати.

Провадження у справі №668/5841/14-а закрити.

Роз'яснити позивачеві, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарських судів.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду