Справа № 804/201/1108/18
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2018 року Справа № 804/201/1108/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради про зобов'язання вчинити певні дії, -
22.03.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду за підсудністю надійшла адміністративна справа № 804/201/1108/18 за позовною заявою ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
- здійснити розрахунок перерахованої але не виплаченої допомоги на оздоровлення у сумі 5970,00 гривень з урахуванням вже виплачених сум за 2014 рік ОСОБА_1, як непрацюючій особі з інвалідністю другої групи категорія 1, яка приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у серпні 1986 року;
- постановити рішення про стягнення вказаної допомоги на оздоровлення за 2014 рік відповідно до абзацу 6 ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 5970,00 гривень, з урахуванням вже виплачених сум, з Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпро ради з урахуванням відповіді та розрахунку Управління праці та соціального захисту населення Соборної у місті Дніпро ради від 06.05.2016 рік за № 2686;
- відшкодувати шкоду, завдану невиплатою перерахованою щорічної допомоги на оздоровлення та лікування за 2014 рік у сумі однієї мінімальної заробітної плати, яка становить на 01.01.2018 року у сумі 3723 гривні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення сторін.
Управлінням праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради 04.04.2018 року отримано копію ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження в даній адміністративній справі та копію позову разом із копіями доданих до нього документів.
Відповідно до частини 2, 3 статті 263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті (зокрема оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг), суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, інвалідом 2-ої групи, та користується пільгами, встановленими ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Як встановлено, одноразова допомога на оздоровлення в розмірі 120 грн., як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС за 2014 рік виплачена позивачу у квітні 2014 року, тобто після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008. Таким чином, відповідачем допущена протиправна бездіяльність, що виразилась у не донараховані та невиплаті позивачу разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік.
З матеріалів справи видно, що постановою Соборного районного суду міста Дніпра від 15.09.2014 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Разом з тим, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2015 року, вказана постанова Соборного районного суду м. Дніпра скасована та адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради щодо не нарахування та невиплати у 2014 році на користь ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення в розмірах, встановлених ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - протиправними;
- зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпрі ради здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік в розмірах, встановлених ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням вже виплачених сум.
Таким чином, постанова є такою, що набрала законної сили 19.02.2015 року.
На виконання судового рішення 05.03.2015 року Соборним районним судом м. Дніпра видано виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
13.04.2016 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видана постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 50772504.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Щодо позовних вимог про здійснення розрахунку перерахованої, але не виплаченої допомоги на оздоровлення за 2014 рік, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи видно, що рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволено вимоги позивача щодо зобов'язання Управління соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпро ради здійснити нарахування та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік.
На підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження.
Проведення перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення здійснено відповідачем на виконання вимог виконавчого документа.
Таким чином, розрахунок перерахованої, але не виплаченої допомоги на оздоровлення з урахуванням вже виплачених сум в межах виконавчого провадження має перевірятись державним виконавцем. В разі незгоди позивача з діями, рішенням або бездіяльністю державного виконавця позивач має право звернутись з відповідним позовом до суду.
Приходячи до такого висновку, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.
За таких обставин, позовні вимоги в даній частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Порушене право позивача відновлено рішенням суду про зобов'язання нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік, яке знаходиться на виконанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Викладені у позовній заяві обґрунтування щодо заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, не підтверджені жодними належними доказами. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині також відсутні.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тесту судового рішення.
Рішення суду набуває законної сили у відповідності до положень ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. 295Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський