Справа № 813/859/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №813/859/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Ванчак М.Л.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «ВІЕС Банк» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Львівській області, в якій просила суд визнати протиправним і скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.11.2017 року №, від 23.11.2017 року №, від 23.11.2017 року №.

Відповідно до заяви про зміну предмету позову від 27.04.2018 року, яка судом була прийнята до розгляду, позивач змінила вимоги та просить суд визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.03.2018 року №010676, від 15.03.2018 року №, від 23.11.2017 року №, винесені Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Ухвалою суду від 05.03.2018 року за даною позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та залучено Публічне акціонерне товариство «ВІЕС Банк» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 29.05.2018 року в цій справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що нею 30.09.2008 року було укладено з ВАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВІЕС Банк») кредитний договір №KF52691.

У подальшому, листом від 29.12.2016 року №09-4/22620 банк повідомив позивачку про те, що її борг у сумі 25606,48 доларів США за кредитним договором №KF52691 було анульовано.

Однак, жодних належних правочинів чи рішень із приводу анулювання такого боргу позивач не отримувала й на її запити вони банком представлені не були.

ОСОБА_3 не погоджується з таким анулюванням боргу, про яке було повідомлено банком, оскільки вважає, що це суперечить договірним умовам, які не передбачають можливості вчинення такого правочину без згоди іншої сторони (позивача). Позивач наголошує на тому, що вона жодних договорів про прощення чи анулювання боргу за кредитним договором не підписувала, змін до кредитного договору не вносила, згоди на анулювання не надавала, а прощення боргу за листом не відповідає нормам чинного законодавства і умовам укладеного договору.

Окрім того, позивач зазначає, що у 2017 році податковим органом було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку, якою встановлено заниження ОСОБА_3 податкових зобовязань із податку на доходи фізичних осіб і військового збору, а також порушення норми закону щодо подання податкової декларації.

У звязку з чим, відповідачем було винесено ряд податкових повідомлень-рішень від 23.11.2017 року № та від 15.03.2018 року №010676 і № (замість скасованих унаслідок часткового задоволення адміністративної скарги позивача первинно винесених податкових повідомлень-рішень від 23.11.2017 року № і №).

Проте позивач наголошує на тому, що такі рішення податкового органу були спричинені висновками за результатами перевірки, які базувалися лише на відомостях згаданого вище листа банку про анулювання боргу, що, на її переконання, не може бути обґрунтованим. ОСОБА_3 відзначає, що інформаційний лист банку не може бути ані належним підтвердженням існування боргу, ані й належним підтвердженням і підставою прощення боргу в установленому порядку, а відтак, це не може бути приводом для висновку про отримання позивачем доходу (з відповідними податковими наслідками).

Окрім того, позивач вважає, що податкова перевірка, за результатами якої було прийнято оспорювані рішення, була здійснена безпідставно, оскільки умов і приводів для її проведення, визначених п.п.78.1.1, 78.1.2 ст.78 Податкового кодексу України, не існувало.

Більше того, ОСОБА_3 відзначає, що за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями їй було донараховано більші суми грошових зобовязань, аніж ті, які визначені актом перевірки, а внесення в акт перевірки якихось виправлень не передбачено нормами чинного законодавства України.

Також позивач звертає увагу, що згадані порушення, з приводу яких прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення, могли мати місце лише у 2017 році, в той же час, податкова перевірка, яка була проведена відповідачем стосувалася лише 2016 року, отже, вона не може засвідчувати жодних порушень у інші періоди.

У звязку з чим, позивач вважає, що оспорювані нею податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки прощення боргу за кредитним договором не відбулося в установленому порядку, а отже, ОСОБА_3 не отримувала відповідного доходу у вигляді додаткового блага, а крім того, на їх дефектність вказують й інші численні порушення зі сторони податкового органу, які були допущенні при складенні таких рішень.

Відтак, позивач вважає свої вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог подав до суду відповідний письмовий відзив на позовну заяву від 27.04.2018 року, де зазначив, що вважає заявлені вимоги безпідставними.

На обґрунтування чого відповідач указує, що ВАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВІЕС Банк») і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір від 30.09.2008 року №KF52691, за яким останній було надано кредитні кошти в сумі 70000 доларів США.

29 грудня 2016 року банком було прийнято рішення щодо анулювання боргу за цим кредитним договором у сумі 25606,48 доларів США, у т.ч. 24699,33 доларів США основного боргу, 907,15 доларів США процентів. Про таке анулювання боргу банк повідомив позивачку листом від 29.12.2016 року №09-4/22620.

Отже, відповідно до приписів пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, сума прощеного боргу платника податку підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як додаткове благо й він зобовязаний самостійно сплатити податок з таких доходів і відобразити їх у річній податковій декларації.

Однак, ОСОБА_3, незважаючи на отримання в 2016 році доходу внаслідок прощення боргу банком, річну податкову декларацію у 2017 році не подала, податків і обовязкових зборів із доходу у вигляді прощеного боргу не сплатила.

З огляду на це, податковим органом було проведено позапланову невиїзну перевірку, якою встановлено заниження ОСОБА_3 податкових зобовязань із податку на доходи фізичних осіб і військового збору, а також факт неподання декларації й винесено відповідні податкові повідомлення-рішення.

Таким чином, Головне управління ДФС у Львівській області вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ПАТ «ВІЕС Банк» надала суду пояснення щодо позову, в яких заперечила щодо вимог позивача.

У таких поясненнях банк зазначає, що ним 29.12.2016 року було анульовано борг ОСОБА_3 за кредитним договором від 30.09.2008 року №KF52691 в сумі 25606,48 доларів США (24699,33 доларів США за тілом кредиту, 907,15 доларів США за відсотками).

Про таке анулювання позивач була повідомлена листом у встановленому порядку. В такому листі банк також проінформував позивача і про виникнення в неї податкових зобовязань за нормами пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України.

У звязку з чим, третя особа вважає, що позивач була зобовязана самостійно сплатити та відобразити в декларації відповідні суми податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (з доходу в розмірі прощеного тіла кредиту).

Зважаючи ж на невиконання такого обовязку, податковим органом було правомірно винесено оспорювані податкові повідомлення-рішення, підстав для скасування яких немає.

У судових засіданнях у справі взяли участь позивач, представник позивача, які позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити повністю. У судових засіданнях у справі взяв участь представник Головного управління ДФС у Львівській області, який проти позовних вимог заперечив й просив суд відмовити у задоволенні таких за безпідставністю.

Третя особа ПАТ «ВІЕС Банк» явки уповноваженого представника не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила. Згідно з п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, обєктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 уклала із ВАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВІЕС Банк») кредитний договір від 30.09.2008 року №KF52691, за яким позичальник отримала кредит у сумі 70000 доларів США строком на 15 років. Указане підтверджується копією договору, іншими матеріалами справи та не заперечується її учасниками.

Як засвідчується наявною копією листа від 29.12.2016 року №09-4/22620 «Про подання річної податкової декларації» за підписом начальника управління врегулювання заборгованості ПАТ «ВІЕС Банк», банк проінформував ОСОБА_3, що 29 грудня 2016 року банком було анульовано борг за кредитним договором від 30.09.2008 року №KF52691 в сумі 25606,48 доларів США (у т.ч. 24699,33 доларів США тіло кредиту, 907,15 доларів США відсотки) та про необхідність самостійної сплати податку з відповідних доходів і їх відображення в річній декларації.

Судом також установлено, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Львівській області від 25.10.2017 року №4988, на підставі пп. 20.1.4, 78.1.2, 79.1, 82.2 Податкового кодексу України, відповідачем із 06.11.2017 року по 10.11.2017 року було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету ОСОБА_3 за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, за результатами якої складено відповідний акт від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1.

За висновком акта перевірки від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1, податковим органом було встановлено зі сторони позивача порушення пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України й донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік на суму 11951,24 грн., п.п.49.18.4, 179.1 Податкового кодексу України в частині неподання декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік, п.п.1.2, 1.3, 1.5, 1.6, 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, п.п.168.1.1, 168.1.2 ст.168 Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII і донараховано військового збору за 2016 рік на суму 995,93 грн.

На підставі такого акта перевірки від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1 ГУ ДФС у Львівській області було прийняте податкові повідомлення-рішення від 23.11.2017 року № (35535,91 грн. за податковим зобовязанням з податку на доходи фізичних осіб і 8883,97 грн. за штрафними санкціями), від 23.11.2017 року № (2961,32 грн. за податковим зобовязанням з військового збору, 740,33 грн. за штрафними санкціями), від 23.11.2017 року № (170 грн. за штрафними санкціями).

Окрім того, листом від 29.11.2017 року №22569/10/-13-01-13-12-21 відповідач повідомив ОСОБА_3 про внесення змін до акта перевірки від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1, у звязку з допущеними описками й у розділі ІІІ «Висновки» акта просив читати суми 11951,24 грн. і 995,93 грн. як 35535,91 грн. і 2961,32 грн., відповідно.

Не погоджуючись із такими рішеннями податкового органу, позивач оскаржила податкові повідомлення-рішення у адміністративному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, податковим органом було частково задоволено скарги позивача, у звязку з чим податкові повідомлення-рішення від 23.11.2017 року № і № були скасовані, натомість винесено податкові повідомлення-рішення від 15.03.2018 року №010676 (35411,90 грн. за податковим зобовязанням з податку на доходи фізичних осіб і 8852,97 грн. за штрафними санкціями), від 15.03.2018 року № (2950,99 грн. за податковим зобовязанням з військового збору, 737,83 грн. за штрафними санкціями).

Указані податкові повідомлення-рішення ОСОБА_3 оспорює за цим позовом, вважаючи їх протиправними. Тож, аналізуючи спірні правовідносини, суд відзначає наступне.

Згідно з п.п.163.1.1, 163.1.2 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), обєктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до абз.2 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст.165 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, додаткові блага це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не повязаний з виконанням обовязків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV Податкового кодексу України).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України є вичерпним.

Так, відповідно до пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України (в редакції на грудень 2016 року), до додаткового блага включається дохід, отриманий у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не повязаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобовязаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобовязаний виконати всі обовязки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Окрім цього, суд відзначає, що в даному випадку правовідносини між позивачем і банком й їх взаємні зобовязання виникли внаслідок укладення кредитного договору.

Частиною 1 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом

Згідно зі ст.605 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що боргове зобовязання за кредитним договором може припинитися внаслідок правочину щодо звільнення (прощення боргу).

При цьому, враховуючи норми податкового законодавства, зважаючи на те, що грошова сума, яка надана в кредит, підлягала поверненню, сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, коли відпали встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

А відтак, за таких умов платник податку отримує додаткове благо, яке відповідає його обовязковій ознаці, тобто, відбувається приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Таким чином, сума кредиту (основної суми), прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід, а отже, тягне за собою обовязок з декларування отриманого доходу та сплати податку.

Відповідно до п.п.19-1.1.2 Податкового кодексу України, контролюючі органи контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

Відтак, податковий орган вправі здійснювати контроль за своєчасність подання звітності та своєчасністю й повнотою нарахування та сплати податків, у т.ч. в звязку з отриманням доходу як додаткового блага внаслідок прощення (анулювання) боргу за самостійним рішенням кредитора.

У той же час, істотним для висновку щодо отримання платникам податків додаткового блага та його розмір, є встановлення ряду обовязкових обставин, а саме, факту існування боргу, його склад, підставу й час виникнення, дійсного вчинення правочину щодо прощення (анулювання) боргу, умови такого правочину щодо прощення (анулювання) боргу, належне інформування про це боржника та ін.

При цьому, в разі викладення висновку про допущення платником податку повязаного з цим податкового правопорушення, такі обставини слід встановити в їх сукупності, тобто довести анулювання (прощення) суми боргу платника податку кредитора за його самостійним рішенням, належне повідомлення платника податків про анулювання (прощення) боргу, включення кредитором суми анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого на користь платника податку, за підсумками звітного періоду, розмір отриманого позивачем додаткового блага.

На переконання суду, такі обставини підлягають зясуванню контролюючим органом перед прийняттям рішення щодо притягнення до відповідальності платника податків або визначення йому грошового зобовязання (в т.ч. при проведенні перевірки), а в разі виникнення спору, вони підлягають перевірці в суді належними й допустимими доказами.

Однак, в означеному випадку, суд не знаходить достатніх підтверджень того, що контролюючий орган встановив і перевірив із належною достовірністю такі обставини.

Зокрема, матеріали документальної позапланової невиїзної перевірки, результати якої оформлено актом від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1, узагалі не містять покликань на належний правочин, яким було припинено зобовязання (з повернення кредиту) прощенням боргу.

Відсутність же такого правочину (чи то одностороннього, чи двостороннього), як обовязкової правової передумови для відповідних наслідків, не дає податковому органу достатніх підстав для висновку про отримання платником податку відповідного доходу.

Так, як вбачається зі змісту акта перевірки від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1, єдиним свідченням прощення боргу в нашому випадку є лист від 29.12.2016 року №09-4/22620 «Про подання річної податкової декларації» за підписом начальника управління врегулювання заборгованості ПАТ «ВІЕС Банк».

У звязку з чим, суд відзначає, що такий лист не може розглядатися як односторонній правочин кредитора щодо прощення (анулювання) боргу й він сам по собі не може бути належним і достовірним підтвердженням ані існування боргу (про який у ньому заявляється), ані його прощення (анулювання) в порядку, визначеному чинним законодавством України, та у відповідності до умов договору.

Із тексту даного листа від банку вбачається, що він є лише інформативним, а саме ж рішення про прощення боргу було окремо прийнято банком 29.12.2016 року, що також підтверджується листами банку від 05.10.2017 року №10-3/14742 і від 23.11.2017 року №10-3/16807.

Проте, такого рішення банку від 29.12.2016 року під час перевірки податковим органом так і не було отримано й досліджено, а також і під час судового розгляду даної справи воно надано не було.

Суд наголошує в цьому контексті на тому, що позивач заперечує щодо того, що прощення боргу взагалі мало місце, а тому, для обґрунтованого висновку про те, що таке прощення відбулося, безумовному дослідженню підлягав відповідний правочин, який фактично відсутній і податковим органом не аналізувався.

Лише з урахуванням відповідного правочину щодо прощення боргу можливим є висновок про те, чи мало місце таке прощення боргу, чи воно було вчинене у відповідності до норм чинного законодавства й укладеного кредитного договору, чи існувала заборгованість за таким договором кредиту (яка є предметом прощення), які складові такої прощеної заборгованості та ін.

Більше того, слід зазначити, що, на вимогу суду про надання доказів, третьою особою (ПАТ «ВІЕС Банк») було подано довідку від 25.06.2018 року №10-3/0048 про розмір прощеної заборгованості за кредитним договором. І в такій довідці банк вказує, що прощення боргу відбулося не за правочином від 29.12.2016 року, а за рішенням правління ПАТ «ВІЕС Банк» від 27.12.2016 року (яке також не надано суду).

У звязку з чим, потрібно наголосити на тому, що позивач не інформувалася банком про прощення (анулювання) боргу за згаданим вище рішенням кредитора від 27.12.2016 року, хоча пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України містить вимогу щодо належного повідомлення платника податку - боржника про прощення (анулювання) боргу шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто.

А отже, наведене в своїй сукупності вказує на необґрунтованість твердження про наявність у ОСОБА_3 обовязку зі сплати податку з доходів фізичних осіб у 2017 році, а також обовязку з подання у 2017 році відповідної податкової звітності, позаяк, належні й допустимі докази вчинення у відповідності до чинного законодавства України та укладеного договору правочину щодо прощення боргу відсутні. Зокрема, учасники справи не могли надати правочин щодо прощення боргу від 29.12.2016 року, про який банк зазначав у листі від 29.12.2016 року №09-4/22620, а також і рішення банку від 27.12.2016 року, про яке банк зазначав у довідці від 25.06.2018 року №10-3/0048.

Окрім того, суд погоджується із доводами позивача щодо того, що спірні податкові повідомлення-рішення не кореспондують висновкам відповідного акта перевірки.

Так, зі змісту акта від 14.11.2017 року №1983/13-01-13-12/НОМЕР_1 вбачається, що податковий орган прийшов до висновку про нарахування ОСОБА_3 податку на доходи фізичних осіб за 2016 рік на суму 11951,24 грн., військового збору за 2016 рік на суму 995,93 грн.

Однак, податковими повідомленнями-рішеннями від 23.11.2017 року позивачу було визначено інші (більші) суми грошового зобовязання, що є безпідставним, оскільки не базується на висновках акту перевірки.

При цьому, суд критично оцінює можливість зміни висновку акта перевірки за листом від 29.11.2017 року №22569/10/-13-01-13-12-21, оскільки, згідно з п.6 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року №727, в акті (довідці) документальної перевірки, інформативних додатках та інших матеріалах не допускаються будь-які виправлення цифрових показників, дат та інших даних.

Такий нормативний припис, на переконання суду, є універсальним і забороняє вносити виправлення цифрових показників як шляхом коректування самого акта (підчищення тощо), так і шляхом складення інших документів (листів тощо).

Більш того, на час складення листа від 29.11.2017 року №22569/10/-13-01-13-12-21 про внесення змін та доповнень до акта позапланової невиїзної документальної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_3 від 29.11.2017 року №22569/10/-13-01-13-12-21 такий акт уже був реалізований, оскільки податкові повідомлення-рішення були складені щодо позивачки ще 23.11.2017 року (однак некоректно, з сумами донарахувань, які не відповідають висновкам акта).

Також суд ураховує й погоджується з доводами позивача щодо того, що відповідач безпідставно виніс податкові повідомлення-рішення з приводу порушень, які могли мати місце виключно в 2017 році, хоча цей період ним не перевірявся.

А саме, як засвідчується актом від 29.11.2017 року №22569/10/-13-01-13-12-21, перевірка стосувалася виключно періоду з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року.

Згідно з п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України, податкові декларації для платників податку на доходи фізичних осіб подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року, до 1 травня року, що настає за звітним. Відповідно до п.п.179.7 ст.179 Податкового кодексу України, фізична особа зобовязана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобовязання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Отже, порушення в частині неподання податкової декларації та несплати податкового зобовязання за суму боргу, прощеного кредитором, могло бути вчиненим лише у 2017, відтак, воно могло бути виявлене лише в разі проведення перевірки 2017 року, чого податковий орган не здійснив.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки їх прийняття не базувалося на всіх приписах закону й не узгоджувалося з ними, а висновки податкового органу, якими він обумовив такі рішення, не є належним і достатнім чином обґрунтованими та не засвідчують доведення в установленому порядку порушення податкового законодавства зі сторони позивача.

Суд вважає, що всі інші доводи й аргументи учасників спору не спростовують викладеного висновку.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п.45 рішення в справі «Бочаров проти України», п.53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані ж і досліджені матеріали цієї справи, не підтверджують і не обґрунтовують достатнім чином заперечення сторони відповідача та не вказують на відповідність нормі закону прийнятих ним рішень.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає до задоволення, а оспорювані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 15.03.2018 року №010676, від 15.03.2018 року №, від 23.11.2017 року № підлягають скасуванню.

Судові витрати, відповідно до ст.139 КАС України, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДФС у Львівській області.

Керуючись ст.ст.2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (вул. Піскова, 21/9, м.Львів, 79010, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Львівській області (вул. Стрийська, 32, м.Львів, 790003, ідентифікаційний код юридичної особи в ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 акціонерного товариства «ВІЕС Банк» (вул.Грабовського, 11, м.Львів, 79000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.03.2018 року №010676, від 15.03.2018 року №, від 23.11.2017 року № задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 15.03.2018 року №010676.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 15.03.2018 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 23.11.2017 року №.

Присудити на користь ОСОБА_3 (вул.Піскова, 21/9, м.Львів, 79010, РНОКПП НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (вул.Стрийська, 32, м.Львів, 790003, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12 липня 2018 року.