Справа № 758/13303/13-а
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання дій протиправними, притягнення до відповідальності, зобов'язання призначити пенсію довічно, негайно перерахувати та виплатити борг, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив: визнати протиправними та злочинними дії відповідача; притягнути до кримінальної відповідальності начальника управління Пенсійного фонду України у Подільському районі м. Києва та його заступників; зобов'язати відповідача призначити довічно державну пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов'язати відповідача призначити основну державну пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; стягнути моральну шкоду.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є інвалідом І групи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю.

Зважаючи на те, що пенсія позивачу виплачувалася у меншому розмірі, ніж передбачено зазначеним Законом, він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 22.07.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2014 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 176-178, 236-240 Том I).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 постанова Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2014 скасовані, а справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с. 358-359 Том I).

Направляючи справу до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що частина позовних вимог не може бути розглянута в порядку адміністративного судочинства, а щодо інших вимог є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами, відтак суди повинні були розглянути питання про закриття провадження у справі, а не розглядати ці вимоги по суті із прийняттям судового рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 359 Том I).

Таким чином, судам слід визначитися, які вимоги не належать розглядати в порядку адміністративного судочинства та роз'яснити позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ та визначитися, які саме вимоги щодо оскарження дій Пенсійного фонду з перерахунку і призначення пенсій та за який період вже розглянуто судами з прийняттям рішення, яке набрало законної сили.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції, 27 березня 2018 року позивач подав остаточну редакцію позовної заяви, в якій просив:

1) визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві у зв'язку з невиконанням судових рішень злочином;

2) зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити основну пенсію із фактично отриманої страхової державної пенсії із фактичного офіційного середньомісячного заробітку 1986 року у розмірі 3652 карбованця СРСР, що становить 5189 доларів США, у відсотках від ступеню втрати працездатності з 1 жовтня 1996 року і довічно;

3) зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити додаткову пенсію за ядерну шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком на день виплати з 1 жовтня 2000 року та довічно;

4) зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві на всю суму боргу, що утворився з 1 жовтня 1996 року по день виплати, нарахувати 3% річних, та 120% пені на всю суму боргу, виходячи із найвищої облікової ставки Національного банку України на день виплати;

5) допустити негайне виконання рішення суду та встановити судовий контроль за його виконанням в строк 1 місяць;

6) з дня, наступного після закінчення місячного строку на виконання судового рішення, на всю суму боргу нарахувати 3% річних по день виплати та щоденно 120% пені, виходячи від облікової ставки Національного банку України.

При цьому, зазначив, що відповідач неправомірно перевів його заробітну плату 3652 рубля УРСР на національну валюту України, в результаті чого знецінив розмір його пенсії, тоді як для відновлення реальної вартості рубля до гривні, відповідач мав би виходити з розміру його заробітної плати 5189 доларів США.

З огляду на те, що відповідач при розрахунку його пенсії виходив з іншої суми його заробітної плати, а ніж з суми 5189 доларів США, просив зобов'язати відповідача перерахувати та виплатити його пенсію згідно нового розміру пенсії та стягнути всі інші плати, які просив стягнути позивач.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату основної пенсії виходячи з розміру заробітку 5189 доларів США, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, нарахування 3% річних та інфляційних витрат за період з 11.04.2013 та довічно, відшкодування шкоди - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату основної пенсії, виходячи з розміру заробітку 5189 доларів США, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, нарахування 3% річних та інфляційних витрат, що стосуються періоду до 11.04.2013 - залишено без розгляду.

Провадження у справі в частині визнання дій відповідача злочином - закрито.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким слід задовольнити позовні вимоги, а саме:

1) визнати дії відповідача протиправним злочином;

2) визнати дії суду-1 протиправним злочином;

3) визнати с/м заробіток 1986 р. 3652 рубля СРСР = 5189 дол США довічно;

4) визнати право на основну пенсію із фактичного с/м заробітку 3652 руб СРСР = 5189 дол США в % від ступеню втрати працездатності з 04.03.1991 дня встановлення інвалідності довічно;

5) присудити право з 01.10.1996 дня його офіційного грубого порушення в повному обсязі: основний розмір пенсії 3652 руб СРСР = 5189 дол США в % від ступеню втрати працездатності; додаткова пенсія в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком з 01.01.2000 із факчтиного розміру пенсії за віком (борг) на день виплати пенсії довічно;

6) присудити рішення суду до негайного виконання в строк до одного місяця, згідно вимог Закону та поставити на контроль його виконання судом;

7) присудити на всю суму боргу з 01.10.1996 по день виплати, нараховувати пощоквартально, пощорічно 3% річних, що входять до грошового зобов'язання, незалежно від рішення суду та 120% річних від найвищої облікової ставки Національного Банку України, що є складовою конституційного права, встановленого Законом та рішенням ЄСПЛ, встановленими для України;

8) присудити в разі невиконання рішення суду в строк до одного місяця з дня наступного пощоденно, до дня повної виплати нараховувати 120% пені та 3% річних;

9) присудити морально-майнову шкоду в розмірі 2000 євро, встановлених ЄСПЛ - джерелом права для України, у відповідності ст. 56 Конституції Укрїни, статтей 22, 23, 1166, 1167, 1170, 1173-1175 ЦК України, постанови Пленуму ВСУ, виплату в строк до одного місяця. В разі невиконання рішення суду з дня наступного нараховувати 120% пені та 3% річних щоденно до дня повної виплати.

Зокрема, апелянт послався на те, що рішення суду першої інстанції є невиправданим, потребує скасування та прийняття нового правосудного рішення за принципом верховенства права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Частиною п'ятою статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 є інвалідом І групи по захворюванню, пов'язаному з роботою на ЧАЕС, ветераном праці, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 239 Том II).

Позивач отримує пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 21-22, 26, 28, 72-73, 78 Том I).

У серпні 2013 року позивач звернувся до Управління із заявою, в якій просив невідкладно здійснити призначення, перерахунок та видачу довідки про фактичну заборгованість згідно рішення суду (а.с. 23 Том I).

Листом від 23.08.2013 №172/Р-51/4 відповідач повідомив про розмір пенсії та зазначив, що у зв'язку з відсутністю фінансування з Державного бюджету України виплата призначених та нарахованих і перерахованих пенсій згідно рішення суду не здійснюється (а.с. 26 Том I).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи позивач не довів, що звертався до відповідача із заявою про перерахунок основної пенсії саме з наведених підстав та не зазначив, у чому саме відповідачем порушено права позивача при розрахунку його пенсії, відтак позовні вимоги про зобов'язання відповідача призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити основну пенсію з розрахунку середньомісячного заробітку 1986 року у розмірі 5189 доларів США задоволенню не підлягають.

Крім того, з урахуванням дати звернення до суду 11 жовтня 2013 року, за відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності, позовні вимоги про перерахунок основної та додаткової пенсії, виходячи з розміру заробітку 5189 доларів США, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, нарахування 3% річних та інфляційних витрат, що стосуються періоду до 11.04.2013 - підлягають залишенню без розгляду до 11 квітня 2013 року.

Разом з тим, оскільки додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю сплачуються пенсійним органом позивачу у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011, тому дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу додаткової пенсії по теперішній час відповідають чинному законодавству та є правомірними.

У зв'язку із тим, що позовні вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на всю суму боргу, що утворився з 01 жовтня 1996 року по день виплати, нарахувати 3% річних, та 120% пені на всю суму боргу, виходячи із найвищої облікової ставки Національного банку України на день виплати, про негайне виконання рішення суду та встановлення судового контролю за його виконанням в строк 1 місяць, та з дня, наступного після закінчення місячного строку на виконання судового рішення, на всю суму боргу нарахувати 3% річних по день виплати та щоденно 120% пені, виходячи від облікової ставки Національного банку України за період з 12.04.2013 є похідними від позовних вимог про перерахунок основної та додаткової пенсії, у задоволенні яких відмовлено, тому вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

При цьому, вимоги позивача про визнання дій відповідача щодо невиконанням судових рішень злочином, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, тому провадження у частині таких вимог слід закрити.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити основну пенсію із фактично отриманої страхової державної пенсії із фактичного офіційного середньомісячного заробітку 1986 року у розмірі 3652 карбованця СРСР, що становить 5189 доларів США, у відсотках від ступеню втрати працездатності з 1 жовтня 1996 року і довічно, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що питання про перерахунок пенсії з розрахунку 5189 доларів США позивач перед відповідачем не ставив та з відповідними заявами до пенсійного фонду не звертався.

Так, під час подачі адміністративного позову у жовтні 2013 року позивачем заявлялися лише вимоги про перерахунок основної пенсії з інших підстав, не пов'язаних з неправильністю застосування показників, які беруться до уваги для визначення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях національної економіки, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу).

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_3 не довів, що звертався до відповідача із заявою про перерахунок основної пенсії саме з наведених підстав та не зазначив, у чому саме відповідачем порушено права позивача при розрахунку його пенсії.

Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити основну пенсію з розрахунку середньомісячного заробітку 1986 року у розмірі 5189 доларів США не вбачається.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити додаткову пенсію за ядерну шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком на день виплати з 01 жовтня 2000 року та довічно, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернувся до суду 11 жовтня 2013 року.

На момент звернення позивача з адміністративним позовом до суду діяла норма ст. 99 КАС України, яка встановлювала шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів..

На час винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції діяла редакція ст. 123 КАС України, відповідно до якої суд залишає позовну заяву без розгляду якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними.

При цьому, позивач просив не застосовувати положення КАС України щодо строків звернення до суду з адміністративним позовом на підставі Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», яким право на відшкодування ядерної шкоди не обмежується строками давності.

Однак, суд апеляційноїінстанціїз такими доводами позивача не може погодитись, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першоїта другої статті 99 КАС України (в редакції, на момент звернення позовича до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами статті 100 КАС України (в редакції, на момент звернення позовича до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Частина перша статті 76 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» не встановлює строк звернення до адміністративного суду громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки відповідно до частини восьмої статті 73 цього Закону відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється відповідним законодавством України.

Актом спеціального законодавства, дія якого спрямована на реалізацію конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, соціального захисту потерпілого населення України та встановлює відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 70 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено право громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, захищати у відповідних державних, судових органах свої законні інтереси та інтереси своїх дітей. При цьому зазначеним Законом строк звернення до суду з адміністративним позовом не встановлено.

Крім того, відповідно до статті 90 Закону «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» всі вимоги цього Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 21 березня 1995 року.

Статтею VI Віденської Конвенції «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» передбачено, що права на відшкодування за цією Конвенцією втрачають силу, якщо позов не подано протягом десяти років з дня ядерного інциденту.

Вказана Конвенція передбачає відповідальність та відшкодування за заподіяний ядерний інцидент з боку оператора - особи, призначеної або визнаної відповідальною державою в якості оператора ядерної установки.

З огляду на те, що відповідач жодним чином не відповідає критеріям оператора ядерної установки, встановленим Конвенцією, її застосування у цій справі є неможливим.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.06.2017 (справа №К/800/20084/16).

Таким чином, при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів суди провинні керуватися нормами статті 99 КАС України (в редакції, на момент звернення позовича до суду).

З 03.10.2017 набрав законної сили Кодекс адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Згідно п. 10 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, за відсутності поважних причин пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції правильно залишив позовні вимоги позивача за правилами статті 123 КАС України в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату основної пенсії виходячи з розміру заробітку 5189 доларів США, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, нарахування 3% річних та інфляційних витрат - без розгляду за період до 11 квітня 2013 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що питання про перерахунок додаткової пенсії вже було предметом судового розгляду.

Так, постановою Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 у справі №758/6514/13-а адміністративний позов ОСОБА_3 адлченРазадоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Подільському районі м. Києва щодо перерахунку та виплати йому пенсії у розмірах менших ніж встановлено ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату позивачу основної пенсії згідно ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно ст. 54 вказаного Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 05 листопада 2006 року з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти вимог позивачу відмовлено (а.с. 158-161 Том I).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №758/6514/13-а від 20.03.2014, частково задоволено апеляційну скаргу УПФ України у Подільському районі м. Києва. Скасовано постанову Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 та ухвалено нову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління задоволено частково. Визнано протиправними дії УПФ України у Подільському районі м. Києва щодо перерахунку та виплати ОСОБА_3 основної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах, менших ніж передбачено ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за періоди з 05.11.2006 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 22.07.2011 включно. Зобов'язано УПФ України у Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_3 основну пенсію по інвалідності у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за періоди 05.11.2006 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 22.07.2011 включно, з урахуванням проведених виплат (а.с. 163-168 Том I).

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2013 року у справі №758/7100/13-а за позовом ОСОБА_3 задоволено апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду у Подільському районі міста Києва, скасовано постанову Подільського районного суду м. Києва від 06.09.2013 та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду у Подільському районі міста Києва здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії на підставі ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 169-171 Том I).

При цьому, колегія суддів зауважує, що з 11 квітня 2013 року позовні вимоги про перерахунок додаткової пенсії не були предметом розгляду у судовому порядку, оскільки не охоплювалися під час вирішення справи №758/6514/13-а та винесенням 20.03.2014 відповідного рішення Київським апеляційним адміністративним судом.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині зобов'язання відповідача призначити, нарахувати, перерахувати, виплатити додаткову пенсію за шкоду, завдану здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком на день виплати, нарахування 3% річних та інфляційних витрат з 11 квітня 2013 року задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 Закону №796-XII додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до І категорії, які є інвалідами І групи призначається у розмірі 100 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно до частини четвертої ст. 54 Закону №796-XII, розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, визначені для інвалідів І групи в розмірі не менше 10 мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який набрав чинності 19 червня 2011 року, доповнено прикінцеві положення пунктом 4, згідно якого в 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік».

На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №745, яка набрала чинності 23.07.2011.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» установлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1210, яка набрала чинності 01.01.2012.

Конституційний Суд України, у рішенні №20-рп/2011 від 26.12.2011 року, дійшов висновку, що пункт 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», встановлює механізм реалізації положень законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про соціальний захист дітей війни», а тому не суперечить ст. 75, п. 3 ч. 1 ст. 85, ст. 95 Конституції України.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Вищевказані норми протягом 2011 - 2014 років змін не зазнавали, неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню з часу набрання ними чинності.

Згідно пункту 3 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір пенсій та окремих видів компенсацій і допомог.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі, регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

У Рішенні від 2 березня 1999 року №2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, що належать до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС інвалідам I групи становить 474,5 гривні.

Такими чином, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю сплачуються пенсійним органом позивачу у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №1210, а відтак, дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу додаткової пенсії по теперішній час відповідають чинному законодавству та є правомірним.

Отже, за таких обставин відповідач, здійснюючи виплати державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №1210, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, оскільки позовні вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві на всю суму боргу, що утворився з 01 жовтня 1996 року по день виплати, нарахувати 3% річних, та 120% пені на всю суму боргу, виходячи із найвищої облікової ставки Національного банку України на день виплати, про негайне виконання рішення суду та встановлення судового контролю за його виконанням в строк 1 місяць; та з дня, наступного після закінчення місячного строку на виконання судового рішення, на всю суму боргу нарахувати 3% річних по день виплати та щоденно 120% пені, виходячи від облікової ставки Національного банку України за період з 12.04.2013 є похідними від позовних вимог про перерахунок основної та додаткової пенсії, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, відтак вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про визнання дій відповідача щодо невиконання судових рішень злочином, то такі вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на таке.

У відповідності до статті 4 КАС України публічно-правовим спором є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

При цьому, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 (справа №804/8840/15).

Відповідно до ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі в разі, якщо позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо позивач вважає, що в діях посадових осіб відповідача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, він має право ініціювати питання про внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення перед правоохоронними органами в порядку, встановленому КПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що провадження у справі в частині позовних вимог про визнання дії відповідача щодо невиконанням судових рішень злочином необхідно закрити.

Стосовно інших позовних вимог, які позивач заявив в суді апеляційної інстанції, зокрема присудження йому морально-майнової шкоди в розмірі 2000 євро, то як вже зазначалось вище, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог статті 308 КАС України не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено: 11 липня 2018 року.