Справа № 825/2287/18
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/2287/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соломко І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повернуло йому без виконання документи про призначення пенсії, посилаючись на те, що він на момент звільнення не має вислуги років. З такою позицією відповідача ОСОБА_1 не погоджується, оскільки має документи на підтвердження вислуги років у пільговому обчисленні 23 роки 05 місяців 1 день станом на день звільнення, що дає право на пенсійне забезпечення.

04.07.2018 на адресу суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначає, що позивач не має достатньої вислуги років та відповідно права на призначення пенсії, як то вимагає положення статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову повністю.

13.06.2018 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби України з 15.08.1998 по 06.12.2016, що підтверджується розрахунком управління персоналу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.02.2018 (а.с. 11-12).

02.12.2016 наказом начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області № 197/ОС-16 позивача звільнено зі служби за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 06.12.2016. Станом на час звільнення з військової служби позивач мав вислугу років у календарному обчисленні - 18 років 03 місяці 21 день, у пільговому обчисленні- 23 роки 5 місяців 1 день, що підтверджується наведеним наказом (а.с. 10).

12.02.2018 позивач направив до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції письмову заяву та відповідні документи для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", та просив повідомити про результати її розгляду.

У свою чергу, вказана заява та документи були направлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, про що повідомлено позивача (а.с. 17, 18).

19.03.2018 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, повернуто заяву позивача та додані до неї документи у звязку з відсутністю права на пенсію, зокрема вислуга років позивача складає 18 років 03 місяці 21 день, що не відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (а.с. 19-20).

Вважаючи таку бездіяльність пенсійного органу протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся до суду за їх захистом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (№ 2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами та доповненнями) далі-Закон № 2262-ХІІ) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

За пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.

Пунктом «в» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45 років і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до ЗУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Отже, суд зазначає, оскільки в даному випадку йдеться саме про призначення пенсії позивачу, його пенсійне забезпечення здійснюється за нормами пенсійного законодавства, чинного на день звернення за пенсією.

Таким чином, наведений аналіз норм чинного законодавства, дає підстави дійти висновку про відсутність у позивача права на пенсію за вислугу років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ календарної вислуги років, (стаж позивача в календарному обчисленні становить 18 років 03 місяці 21 день).

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що на день звільнення позивач досяг 36 річного віку, в той час як однією з основних умов для призначення пенсії відповідно до положень пунктом "в" частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ є досягнення на день звільнення з військової служби 45-річного віку.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, враховуючи наведені правові норми та обставини цієї справи, суд погоджується з доводами відповідача, що позивач не має встановленої пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ календарної вислуги років, що відповідно не дає йому права на призначення пенсії.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України судові витрати у разі відмови у задоволення позову, не відшкодовуються.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (вул. Пятницька, 83-а, м. Чернігів, 14005) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. Пятницька, 83-а, м. Чернігів, 14005) про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 12.07.2018.

Суддя І.І. Соломко