Справа № 826/3667/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

12 липня 2018 року № 826/3667/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив суд визнати незаконними накази командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 №68 від 15.02.2017 та тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 № 83 від 24.02.2017 про притягнення до дисциплінарної відповідальності про винесення «догани» та «суворої догани»; скасувати накази, винесені командиром Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенантом ОСОБА_2 №68 від 15.02.2017 та тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майором ОСОБА_3 № 83 від 24.02.2017 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 про позбавлення позивача 40 % премії за лютий місяць 2017 року, зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 повне рішення щодо надання позивачу можливості пройти, визначеним порядком, військово-лікарську комісію на предмет фізичної можливості подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, проведення процедури укладення з позивачем контракту на предмет подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, підготовки документів на переміщення позивача для подальшого проходження військової служби до Головної інспекції Міністерства оборони України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані накази винесені з порушенням вимог чинного законодавства за результатами заангажованих, необ`єктивних та неправдивих службових розслідувань, під час яких не було враховано того, що накази, невиконання яких ставиться в провину позивачу останньому не доводилися, оскільки він перебував у щорічній відпустці та на лікуванні, а після його повернення до виконання службових обов`язків про існування таких наказів позивачу ніхто не повідомив.

Відповідач проти позову заперечив, пославшись на те, що позивач не виконав наказів від 20.01.2017 №9 «Про організацію та проведення зборів з офіцерами, які призначені до ротації штабу АТО та СЦКК» в частині підготовки навчальної програми та зміни її змісту шляхом зменшення частини теоретичних занять на практичні. Крім того, позивач не виконав вимог наказів від 24.02.2016 №50 «Про введення в дію Табелю термінових донесень Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України» та від 02.08.2016 «Про виконання структурними підрозділами Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України завдань з управління національними контингентами». Відповідач зауважив, що позивач ігнорував, свідомо нехтував виконанням поставленого завдання та самоусунувся від контролю за діяльністю своїх підлеглих. У зв`язку з цим відповідач просив суд у позові відмовити повністю.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача просив суд у позові відмовити.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України за клопотанням позивача та представника відповідача суд ухвалив здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

15.02.2017 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 68 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно з яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді «догани».

Підставою для цього стало службове розслідування, проведене згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2017 №64. Метою такого розслідування було встановлення причин та обставин, що призвели до неякісного відпрацювання програми підготовки офіцерів відділу зв`язку та АСУ під час проведення зборів з 06 по 10 лютого 2017 року особовим складом, який призначений до ротації штабу АТО.

Згідно з Актом службового розслідування від 15.02.2017 встановлено, що за підсумками проведення зборів в січні 2017 року з особовим складом, який убуває для ротації в штабі АТО та СЦКК Головним управлінням підготовки ЗС України були зроблені пропозиції щодо переопрацювання програм підготовки. Так, відповідно до Розпорядження ПЗНГШ ЗСУ від 20.01.2017 №9 «Про організацію і проведення зборів з офіцерами, які призначені до ротації штабу АТО та СЦКК» на ООШ ЗСУ покладено завдання щодо організації та проведення зборів. Крім того, під час підготовки документації до зборів на установочній нараді заступником начальника ООШ ЗСУ було визначено завдання щодо переопрацювання програм підготовки навчальних груп в частині зменшення кількості теоретичних занять та збільшення практичних занять за рахунок часу, який звільнився.

На виконання доручення заступника начальника Об`єднаного оперативного штабу ЗСУ за доповіддю керівників структурних підрозділів програми підготовки були переопрацьовані у встановлені терміни.

При перевірці організації та проведення зборів в лютому 2017 року встановлено, що програма підготовки офіцерів відділу зв`язку та ІС ООШ ЗСУ позивачем не переопрацьована (метод проведення занять змінений лекції на групові вправи, але при цьому тематика занять залишилась без змін). Тому під час службового розслідування зроблено висновок, що програма підготовки офіцерів відділу зв`язку та ІС ООШ ЗСУ перероблена неякісно та не відповідає вимогам, що впливає на якість підготовки.

Відповідно до наданих позивачем під час службового розслідування пояснень розробка комплекту документів (програм підготовки, розкладу занять, конспектів керівника тощо), які використовувалися під час проведення зборів, за його дорученням була здійснена полковником ОСОБА_4 . Як пояснив полковник ОСОБА_5 , під час отримання пропозицій від представників центру зв`язку та ІС ООШ ЗСУ, зокрема, від ОСОБА_4 , було встановлено, що тематика занять не зазнала змін, а лише лекційні заняття перейменовано в групові. ОСОБА_4 було зроблено зауваження. Однак, останній на це зазначив, що програма відпрацьована представниками ГУЗІС ЗСУ, а саме викладацьким складом ВІТІ, який керувався науковими підходами.

Згідно наданих позивачем пояснень, полковник ОСОБА_4 доповів йому, що претензій до керівника занять не було і усі документи підписані та затверджені. Особисто позивач будь-яких розпоряджень не отримував.

У зв`язку з цим за результатами службового розслідування було вирішено накласти на позивача дисциплінарне стягнення у виді «догани».

24.02.2017 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №83 від 24.02.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно з яким на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у виді «суворої догани». Підставою для цього стало службове розслідування, проведене згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.02.2017 №65 «Про призначення службового розслідування» з метою встановлення причин та обставин, що призвели до неякісного виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2016 № 296 «Про виконання структурними підрозділами завдань з управління національними контингентами».

Згідно з Актом службового розслідування від 20.02.2017 останнє було призначено щодо декількох посадових осіб, в тому числі й щодо позивача, у зв`язку з тим, що за розпорядженням командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_6 в період з 06 по 10 лютого 2017 року була здійснена перевірка виконання національними контингентами та структурними підрозділами військової частини НОМЕР_1 наказів від 24.02.2016 №50 «Про введення в дію Табелю термінових донесень Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України» та від 02.08.2016 №296 «Про виконання структурними підрозділами Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України завдань з управління національними контингентами». Під час перевірки було встановлено, що національні контингенти вчасно надають донесення до структурних підрозділів військової частини НОМЕР_1 відповідно до Табелю термінових донесень визначеного наказом, але керівниками структурних підрозділів питання управління організацією матеріально-технічним забезпеченням національних контингентів упущено, належний контроль за наявністю, якісним станом, використанням та втратами військово-технічного майна, озброєння та техніки не здійснюється. про це свідчило відсутність у структурних підрозділах обліку, який би відображав наявність, рух та якісний стан техніки та майна за напрямками забезпечення, аналіз поданих донесень не проводився, оперативний облік відсутній, заявки на забезпечення до довольчих органів подаються, але процес забезпечення не контролювався. Перевід техніки та майна до інших категорій у зв`язку зі строком служби та технічним станом вчасно не здійснювався та не контролювався.

Гірший стан справ був відмічений у ЦЗ та ІС, де взагалі відсутні будь-які документи з обліку техніки та майна національних контингентів (за винятком інвентаризаційних описів), зміни в Табель термінових донесень Об`єднаного оперативного штабу ЗСУ не внесені. Начальник ЦЗ та ІС полковник ОСОБА_1 (позивач) пропозицій з переліку та порядку надання звітно-інформаційних документів до Табелю термінових донесень не надавав, тому збір, обробка та аналіз інформації про стан забезпечення життєдіяльності, виконання завдань національними контингентами ЗСУ за напрямком службової діяльності ЦЗ та ІС не здійснювався.

З метою усунення недоліків наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2016 №296 «Про виконання структурними підрозділами Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України завдань з управління національними контингентами» начальникам ЦОМТЗ, ЦООЗ, ЦЗ та ІС було визначено внести зміни до положень про структурні підрозділи ООШ ЗСУ в частині, що стосується національних контингентів в термін до 12.08.2016, а також організувати ведення оперативного обліку матеріально-технічних засобів, озброєння, військової та спеціальної техніки відповідних служб. Начальником ЦЗ та ІС вказаних вимог не виконано, тому збір, обробка та аналіз інформації про стан забезпечення життєдіяльності, виконання завдань національними контингентами Збройних Сил України за напрямком службової діяльності ЦЗ та ІС знову не здійснювався до проведення перевірки заступником командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 06.02.2017. Лише під час перевірки заступником командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_6 в період з 06 по 10.02.2017 була відпрацьована телеграма тимчасово виконуючого обов`язки начальника ЦЗ та ІС полковником ОСОБА_7 до командирів національних контингентів про організацію та упорядкування якісного збору, обробки та аналізу інформації про стан життєдіяльності виконання завдань національними контингентами Збройних Сил України за напрямком діяльності ЦЗ та ІС.

При цьому в акті службового розслідування зроблено висновок, що начальник ЦЗ та ІС, тобто позивач, з 12.08.2016 по 06.02.2017 ігнорував виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з поясненнями тимчасово виконуючого обов`язки начальника ЦЗ та ІС полковника ОСОБА_7 , викладеними в Акті службового розслідування, під час віддання наказу командиром військової частини від 02.08.2016 № 296 останній тимчасово виконував обов`язки начальника ЦЗ та ІС. Завдання, яке ставилося зазначеним наказом не виконав тому, що табелем термінових донесень не були визначені форми, за якими потрібно було здійснювати зазначений облік. Але збір інформації та узагальнення було організовано згідно вимог начальника ЦЗ та ІС полковника ОСОБА_1 . Після виходу штатного начальника ЦЗ та ІС (позивача) на службу після чергової відпустки, полковник ОСОБА_7 виконував свої обов`язки за своєю штатною посадою, а про наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2016 №296 та його вимоги позивачу не повідомив.

Згідно з викладеними в Акті службового розслідування поясненнями позивача, останній поставив під сумнів накази командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2016 №50 та від 02.08.2016 №296.

За наслідками службового розслідування зроблено висновок про те, що вказане сталося через порушення вимог статей 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України керівниками структурних підрозділів військової частини НОМЕР_1 та недостатній рівень керівництва особовим складом начальника ЦЗ та ІС, що призвело до зриву виконання вимог щодо ведення оперативного обліку матеріально-технічних засобів, озброєння, військової та спеціальної техніки за напрямком службової діяльності.

У зв`язку з цим зроблено пропозиції, зокрема, притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності, оголосити «сувору догану» за недостатній рівень керівництва, порушення вимог статей 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та невиконання наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2016 №50 та від 02.08.2016 №296.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як видно з оскаржуваних позивачем наказів від 15.02.2017 № 68 та від 24.02.2017 №83 підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало невиконання вимог статей 11, 16 та 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Відповідно до ст.11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги,

віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Відповідно до ст.16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

З наведених вище норм видно, що вони мають загальний характер і стосуються в цілому службових обов`язків військовослужбовців, а також встановлюють вимоги щодо виконання отриманого наказу.

Разом з тим, згідно з наведеними вище обставинами, що були встановлені відповідачем під час проведення службового розслідування і що викладені в Актах службового розслідування, розробка комплекту документів (програм підготовки, розкладу занять, конспектів керівника тощо), які використовувалися під час проведення зборів, здійснювалася полковником ОСОБА_4 за дорученням позивача. При цьому, зауваження щодо вказаної програми підготовки були висловлені саме полковнику ОСОБА_4 , який не довів їх до позивача. У зв`язку з цим відсутні будь-які докази, які б свідчили, що позивачу безпосередньо було доведено до відома завдання щодо переопрацювання програм підготовки навчальних груп в частині зменшення кількості теоретичних занять та збільшення практичних занять за рахунок часу, який звільнився, про що було прийнято рішення на установочній нараді заступником начальника ООШ ЗСУ. Відтак, висновки про невиконання ним вимог щодо переробки програми навчання є безпідставними, а притягнення його до дисциплінарної відповідальності необґрунтованим та протиправним. Також під час іншого службового розслідування було встановлено, що віддання наказу №296 від 02.08.2016 мало місце не позивачу, а тимчасово виконуючому його обов`язки полковнику ОСОБА_7 , який про вказаний наказ позивачу не доповів. Таким чином, обґрунтування відповідачем застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді «суворої догани» невиконанням вимог ст.37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є безпідставним, з огляду на те, що наказ не був відданий безпосередньо позивачу або в його присутності. Тому, фактично позивач і не міг діяти з дотриманням вимог ст.37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п.п.1.2 п.1 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої Наказом міністра оборони від 15.03.2004 № 83 (чинного на час проведення службових розслідувань щодо позивача) службове розслідування проводиться у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду;

невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичної сили, зброї або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільного населення;

порушення правил несення вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити тяжкі наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.

Більш того, згідно з п.3 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України розслідуванням повинно бути встановлено:

наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки;

осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення;

наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця;

конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;

вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено;

ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення;

форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного;

умови та причини, що сприяли правопорушенню;

чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

У своїх запереченнях відповідач вказав, що невиконання позивачем доручень, наказу від командування військової частини НОМЕР_1 в частині щодо збільшення практичних занять для особового складу, який вибуває в район проведення антитерористичної операції ставить під сумнів якісне виконання завдань за призначенням в штабі АТО, що може сприяти зриву бойової готовності особового складу в районі антитерористичної операції.

Разом з тим, суд вважає, що така підстава для проведення службового розслідування як невиконання або недбале ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини повинна бути підтверджена певними фактичними даними, зокрема, наприклад тим, що особовий склад не набув навиків використання бойової техніки чи зброї, тощо у зв`язку з тим, що позивач не вжив заходів щодо збільшення практичних занять в межах навчальної підготовки особового складу. Сам по собі загальний висновок, який відповідач зазначив у своїх запереченнях про можливість сприяння зриву бойової готовності є необґрунтованим оціночним висновком, який не може бути достатнім приводом для проведення службового розслідування та притягнення до дисциплінарної відповідальності. Водночас, питання призначення або не призначення службового розслідування в тому чи іншому випадку належить до дискреційних повноважень відповідача . Однак, якщо вже службове розслідування мало місце, то його результатами має бути надання відповідей на питання, поставлені у п.3 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України. Однак, це в Актах службового розслідування відсутнє.

Наведене дає підстави стверджувати, що накладення на позивача дисциплінарних стягнень та відбулося всупереч вимог чинного законодавства.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 прийняти повне рішення щодо надання позивачу можливості пройти, визначеним порядком, військово-лікарську комісію на предмет фізичної можливості подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, проведення процедури укладення з позивачем контракту на предмет подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, підготовки документів на переміщення позивача для подальшого проходження військової служби до Головної інспекції Міністерства оборони України, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, виходячи зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушене чи ні.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплене у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Адже для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які б давали позивачу право звертатись до суду із вимогою щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії в майбутньому, тобто в той період часу, коли відповідачем ще не вчинені дії (не допущена бездіяльність) які могли б бути визнані судом неправомірними, не встановлено підтвердженого належними доказами факту порушення суб`єктом владних повноважень вимог законодавства, що має тенденцію удосконалення шляхом внесення змін в нормативні акти або в окремі його положення.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії, про які просить позивач задоволенню не підлягає, оскільки є вимогою про захист права, яке може бути порушене у майбутньому, тобто передчасною.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що хоча позивач і звернувся до суду із зазначеною вимогою передчасно, це не позбавляє його права звернутися з відповідним позовом до суду якщо у майбутньому відповідачем не буде виконано його обов`язку щодо внесення до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи представника позивачів стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 №68 від 15.02.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно з яким ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді «догани».

3. Визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 № 83 від 24.02.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно з яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення у виді «суворої догани», а також накладено дисциплінарне стягнення.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати в сумі 426,67 грн. (чотириста двадцять шість гривень 67 коп.) присудити на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (адреса: м. Київ, Повітрофлотський проспект 6).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов