Справа № 804/3021/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2018 року Справа № 804/3021/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОлійника В. М.
за участі секретаря судового засіданняЛісна А.М.
позивача представника позивача відповідача представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 Чеченка С.О. Пахучина М.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до слідчого слідчого відділу Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченка Сергія Олександровича, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,- Дніпропетровська місцева прокуратура №4 про визнання протиправними дій та рішень,-
24 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до слідчого слідчого відділу Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченка Сергія Олександровича, в якому просить:
28.02.2018 року в будинку №40 по вулиці Прибережній у м. Дніпро слідчим Чеченком С.О. разом з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 Пахучиним М.Б. проведено обшук на підставі ухвали від 23 лютого 2018 р. слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Дубіжанської Т.О. по справі №204/1251/18.
З ухвали від 23 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_7 договір застави від 01.10.2012 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_3 надає гр. ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 160 тисяч доларів, а ОСОБА_7 в якості застави надає музичну апаратуру загальною вартістю 400 тисяч доларів, яку ОСОБА_3 не мав на меті повертати. Таким чином, шляхом зловживання довірою, ОСОБА_3 заволодів майном ОСОБА_7, чим спричинив потерпілому значної майнової шкоди.
У якості забезпечення боргового зобов'язання, за додатковим погодженням сторін, ОСОБА_7 було передано у якості застави майно, а саме: електронну апаратуру на суму приблизно 400 000 доларів США.
Побоюючись того, що після повернення суми позики потерпілий не отримає свого заставного майна, ОСОБА_7 не повернув у строк до 01 жовтня 2015 року грошові кошти та звернувся до ОСОБА_3 з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, отриману ОСОБА_3 02.10.2015 р., у відповідь на яку не отримав жодної письмової відповіді. Також потерпілий пояснив, що станом на 01.10.2015 року розмір заборгованості перед ОСОБА_3 становив 3 444 407,04 (три мільйони чотириста сорок чотири тисячі чотириста сім гривень, 04 копійки) грн. В свою чергу, заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем складала 7 886 894,07 (сім мільйонів вісімсот вісімдесят шість тисяч вісімсот дев'яносто чотири гривні 07 копійок). У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_7 суми боргу за договором позики від 01.10.2012 року у розмірі 3 970 240,00 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 р. у справі № 204/4786/16-ц (2/204/1963/16Д) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 задоволено частково, а саме: стягнуто з Гуренка на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 3 225 507,48 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У процесі розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_3 нібито було реалізовано заставне майно (чи його частину) за 30 000 доларів США, у зв'язку з чим при прийнятті рішення у справі № 204/4786/16-ц, судом було зменшено заявлену суду ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики на 30 000 доларів США. Зазначене рішення на сьогоднішній день знаходиться на розгляді у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Майно, яке було передане у якості застави, по сьогодні залишається у ОСОБА_3
В резолютивній частині ухвали слідчий суддя надав дозвіл слідчому на проведення обшуку з метою відшукання апаратури.
До початку обшуку позивач заявив і слідчому і прокурору, що апаратура, яка нібито належить ОСОБА_7 та у якості застави передана ним позивачу, відсутня. Та апаратура, що є в наявності у будинку 40 по вул. Прибережній, не є предметом договору застави, не є власністю ОСОБА_7, а є приватною власністю позивача.
Позивач стверджує, що довготривалий час захоплюється прослуховуванням музики, яка відтворюється на високоякісній коштовній музичній апаратурі іноземного виробництва. На протязі всього життя разом з дружиною купував дорогу високоякісну музичну апаратуру і формував для себе її комплекти для професійного прослуховування музики. Більшу частину високоякісної музичної апаратури іноземного виробництва купував саме у ОСОБА_7
Кожного разу після купівлі апаратури у ОСОБА_7 саме працівники ОСОБА_7 встановлювали її за місцем проживання позивача - в будинку 40 по вул. Прибережній у м. Дніпрі: збирали, з'єднували між собою, проводили налаштування та вмикали до мережі.
Серед музичної апаратури, яка була оплатно придбана в різні часи саме у ОСОБА_7 була в тому числі і та, що вилучена під час обшуку 28.02.2018 р. та протиправно визнана речовим доказом у кримінальному провадженні. Підтвердженням протиправності вилучення та визнання речовими доказами цього є також і письмовий доказ - особисто підписана ОСОБА_7 заява ОСОБА_7 ОСОБА_3 про зарахування зустрічних однорідних вимог з вимогою повернення грошових коштів і застави від 01.10.2015 року.
Тобто, вилучена під час обшуку та визнана речовими доказами апаратура не є такою, що належить ОСОБА_7 та передана позивачу в заставу, а є такою, що продана ОСОБА_7 5 років назад. Відповідно позивач стверджує, що є її добросовісним власником і володільцем, і тому вказана музична апаратура не може бути предметом злочину у вказаному кримінальному провадженні, та відповідно речовими доказами.
Позивач звертався до слідчого з клопотанням про скасування постанови про визнання вилученої під час обшуку апаратури речовими доказами та закриття кримінальної справи, однак у задоволенні клопотання було відмовлено, мотивуючи тим, що позивач не має права заявляти вказане клопотання, так як не має ніякого процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні.
Ухвалою суду від 05 червня 2018 року до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача було залучено Дніпропетровську місцеву прокуратуру №4.
Відповідно до ст. 234 КПК України обшук проводиться лише на підставі ухвали суду з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням, яке повинно містити відомості про індивідуальні або родові ознаки речей, документів, іншого майна або осіб, яких планується відшукати, а також їхній зв'язок із вчиненим кримінальним правопорушенням.
Таким чином, питання щодо зв'язку виявлених та вилучених речей із вчиненим кримінальним правопорушенням було предметом судового розгляду та з цього питання прийнято відповідне судове рішення.
Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 100 КПК України визначено, що речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов'язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, аналізом вищевказаних вимог закону встановлено, що всі речі, що мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення в розумінні ст. 98 КПК України, можуть мати лише один статус - статус речового доказу по кримінальному провадженню, внаслідок чого, рішення слідчого про винесення постанови щодо визнання майна речовими доказами, є не правом, а обов'язком в силу вимог закону.
Питання щодо законності вилучення у ОСОБА_3 майна в ході обшуку також чітко регламентоване ст. 100 КПК України, оскільки речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Таким чином, жодних правових підстав для залишення майна ОСОБА_3 у органу досудового розслідування не існувало. У зв'язку з викладеним відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.
Представником третьої особи також були надані письмові пояснення на позовну заяву, в яких наведені ті самі доводи, що і у відзиві відповідача.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.
Відповідач та представник третьої особи просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Згідно вказаної ухвали вбачається, що позивач уклав з ОСОБА_7 договір застави від 01.10.2012 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_3 надає гр. ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 160 тисяч доларів США, а ОСОБА_7 в якості застави надає музичну апаратуру загальною вартістю 400 тисяч доларів США, яку позивач не мав на меті повертати. Таким чином, шляхом зловживання довірою, ОСОБА_3 заволодів майном ОСОБА_7, чим спричинив потерпілому значної майнової шкоди.
В ході проведення досудового розслідування залучено та допитано в якості потерпілого ОСОБА_7, який пояснив, що у вересні 2012 року до ОСОБА_7 звернувся ОСОБА_3 та запропонував позичити у нього грошові кошти для розвитку бізнесу, на що останній погодився. 01.10.2012 року до офісу ТОВ «Оріон» за адресою: м. Дніпро, проспект Пушкіна, 36а, ОСОБА_3 привіз та передав заявнику кошти в сумі 160 000 доларів США. Після отримання ОСОБА_7 коштів ОСОБА_3 попросив написати відповідну розписку про їх отримання. 01.10.2012 року до ОСОБА_7 в офіс ТОВ «Оріон» приїхав ОСОБА_3 та повідомив, що написана розписка не має жодної юридичної сили, у зв'язку з чим необхідно укласти відповідний договір позики, забезпечений заставою. Того ж дня між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_7 грошові кошти на безвідсотковій основі у розмірі 160 000 доларів США строком на 3 роки до 1 жовтня 2015 року, а ОСОБА_7, в свою чергу, зобов'язався повернути грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США у вказаний строк. У якості забезпечення боргового зобов'язання, за додатковим погодженням сторін, ОСОБА_7 було передано у якості застави майно, а саме: електронну апаратуру на суму приблизно 400 0000 доларів США.
Метою укладання договору позики було саме оформлення взаємовідносин щодо передання майна в заставу, після чого ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_3 з проханням повернути розписку, на що ОСОБА_3 повідомив, що розписку загубив. Під час терміну дії договору позики потерпілому стало відомо, що заставне майно, зокрема частина переданої електронної апаратури, було зіпсовано. Побоюючись того, що після повернення суми позики потерпілий не отримає свого заставного майна, ОСОБА_7 не повернув у строк до 01 жовтня 2015 року грошові кошти та звернувся до ОСОБА_3 з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, отриману ОСОБА_3 02.10.2015 р., на яку не отримав жодної письмової відповіді. Також потерпілий пояснив, що станом на 01.10.2015 року розмір його заборгованості перед ОСОБА_3 становив 3 444 407,04 грн. В свою чергу заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 складала 7 886 894,07 грн.
У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_7 суми боргу за договором позики від 01.10.2012 року у розмірі 3 970 240,00 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 р. у справі № 204/4786/16-ц (2/204/1963/16Д) позов ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 3 225 507,48 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У процесі розгляду стало відомо, що ОСОБА_3 нібито було реалізовано заставне майно (чи його частину) за 30 000 доларів США, у зв'язку з чим при прийнятті рішення у справі № 204/4786/16-ц судом було зменшено заявлену ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики на 30 000 доларів США. Зазначене рішення на сьогоднішній день знаходиться на розгляді у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Майно, яке було передане у якості застави, по сьогодні залишається у ОСОБА_3
Відповідно до ст. 234 КПК України обшук проводиться лише на підставі ухвали суду з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
У разі необхідності провести обшук слідчий, за погодженням з прокурором, або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням, яке повинно містити відомості про індивідуальні або родові ознаки речей, документів, іншого майна або осіб, яких планується відшукати, а також їхній зв'язок із вчиненим кримінальним правопорушенням.
Таким чином, питання щодо зв'язку виявлених та вилучених речей із вчиненим кримінальним правопорушенням було предметом судового розгляду та з цього питання прийнято відповідне судове рішення - ухвала суду.
Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 100 КПК України визначено, що речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов'язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, аналізом вищевказаних вимог закону встановлено, що всі речі, що мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення в розумінні ст. 98 КПК України, можуть мати лише один статус - статус речового доказу по кримінальному провадженню, внаслідок чого, рішення слідчого про винесення постанови щодо визнання майна речовими доказами, є не правом, а обов'язком.
Питання щодо законності вилучення у ОСОБА_3 майна в ході обшуку також регламентоване ст. 100 КПК України, оскільки речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.
Приймаючи рішення по справі, суд також враховує, що з метою повернення вилученого в ході обшуку майна та визнання протиправними дій відповідача, позивач звертався до Красногвардійського районного суду з відповідною скаргою.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2018 року на справі № 204/1611/18 ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні скарги в повному обсязі. При цьому, розглядаючи вищевказану скаргу ОСОБА_3, Красногвардійським районним судом надавалася оцінка щодо правомірності дій слідчого по вилученню у ОСОБА_3 майна та визнання вказаного майна речовими доказами по кримінальному провадженню. Зокрема, в ухвалі зазначено, що 05 березня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чеченко С.О. з письмовим клопотанням про повернення незаконно вилученого майна, в якому просив негайно повернути йому належну на праві приватної власності музичну апарату, яка була вилучена під час обшуку 28 лютого 2018 року в будинку АДРЕСА_1.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому розслідуванні може бути оскаржена, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.
При вирішенні питання про наявність підстав для повернення вилученого майна слідчий суддя має ретельно оцінити підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого у розумінні ст. 167 КПК України у взаємозв'язку з положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України.
Положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України визначено, що вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученими.
З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що вилучені під час обшуку речі та предмети, на відшукування яких було надано дозвіл в ухвалі слідчого судді, не є тимчасово вилученим майном і на них не розповсюджуються вимоги ст. ст. 168-169 КПК України щодо порядку його вилучення та повернення.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.
Судом було встановлено, що все музичне обладнання, вилучене слідчим СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чеченком С.О. 28 лютого 2018 року в ході проведення обшуку домоволодіння № АДРЕСА_1, включене до переліку майна, з метою відшукання якого ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року було надано дозвіл для проведення обшуку.
Враховуючи наведене, районний суд прийшов до висновку, що музичне обладнання, яке скаржник просить повернути, не є тимчасово вилученим майном, у розумінні ст. 167 КПК України у взаємозв'язку з положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України, а тому вирішення питання щодо накладення на нього арешту або повернення володільцю не вимагається.
Беручи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідача щодо вилучення вищевказаного майна під час проведення обшуку та визнання його речовими доказами є правомірними, так як вчинені слідчим відповідно до вимог ухвали слідчого судді про проведення обшуку та норм КПК України, які регламентують порядок проведення обшуку та визнання майна речовими доказами.
У зв'язку з цим суд не вбачає законних підстав для задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 143-146 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 09 липня 2018 року.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили 09 липня 2018 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя В.М. Олійник В.М. Олійник В.М. Олійник