Справа № 452/106/14-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року

Київ

справа №452/106/14-а

адміністративне провадження №К/9901/3473/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1, поданої її представником ОСОБА_2, на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року (судді Дякович В.П., Іщук Л.П., Онишкевич Т.В.) у справі № 452/106/14-а за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області (далі - Виконком), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

14 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом в інтересах ОСОБА_1 з вимогами визнати незаконним рішення Виконкому від 15 серпня 2013 року № 268 «Про затвердження акту міжвідомчої комісії» (далі - Спірне рішення). Цим рішенням Виконком затвердив акт міжвідомчої комісії від 31 липня 2013 року та дозволив громадянинові ОСОБА_3 встановити захисні металеві перила на відстані 70 см від фасаду навпроти вхідних дверей до будинку АДРЕСА_1; заборонив стоянку автомашин на спільному проїзді будинків АДРЕСА_1.

Самбірський міськрайонний суд Львівської області постановою від 20 травня 2014 року позов задовольнив частково.

Суд першої інстанції виходив з того, що прийняте на користь ОСОБА_3 Спірне рішення звужує права та свободи ОСОБА_1 як суб'єкта правовідносин, не відповідає характеру та природі відносин між державою та громадянами, засадам демократичної держави, не має на меті забезпечення балансу публічних та приватних інтересів, не ґрунтується на вимогах Конституції України та законів, міжнародно-правових актів. Звернув увагу, що відповідач, встановлюючи будь-які обмеження, повинен запобігати можливості зловживання такими обмеженнями та передбачати використання обмеження лише за виняткових обставин. Обов'язковою умовою застосування правових обмежень повинна бути дійсність, об'єктивна реальність, що виражається у наявності загрози, заподіяння шкоди охоронюваним приватним або публічним інтересам, у неможливості уникнення такої загрози чи шкоди іншим шляхом, - будь-які заборони типу як раніше прийняте рішення виконавчим комітетом «про встановлення обмежуючої огорожі», що було спірним у судовому порядку та визнане незаконним, тепер «про встановлення захисних металевих перил», - повинні бути обґрунтованими, ефективними та дійсно необхідними для правового регулювання суспільних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3; відповідач у свою чергу, охороняючи суспільні інтереси, має приймати правообмеження, котрі не повинні порушувати принцип рівності, законності та будь-яким чином втручатись в сферу приватного життя людини. Отже, Спірне рішення у справі відповідач прийняв без погодження із ОСОБА_1, всупереч її правам, свободам та законним інтересам.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 17 грудня 2014 року це рішення скасував, у задоволенні позову відмовив повністю.

Суд апеляційної інстанції з посиланням на положення Закону України від 6 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон № 2807-IV) дійшов висновку, що Виконком прийняв Спірне рішення, яке ґрунтується на вимогах закону. Указав на хибність висновків суду першої інстанції про обмеження цим рішенням доступу до житлових будинків АДРЕСА_1, оскільки у ньому міститься заборона на стоянку біля будинку № 69, а не на зупинку чи рух повз нього взагалі. Зазначив також про безпідставність тверджень про порушення прав та інтересів позивача дією Спірного рішення, спрямованого на захист прав суміжного землекористувача ОСОБА_3, позаяк вони не доведені належними доказами.

ОСОБА_1 не погодилася із рішенням суду апеляційної інстанції і звернулася із касаційною скаргою про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Покликається на помилковість висновків апеляційного суду щодо спростування доводів скаржника про неможливість автомобільного проїзду до будинку, що належить скаржнику, після прийняття Спірного рішення; на відсутність документів та погоджень, подання яких є необхідним для встановлення металевих перил; на встановлені судом першої інстанції у цій справі обставини про відсутність згоди скаржника при прийнятті Спірного рішення, про розгляд аналогічного спору між тими самими сторонами в іншому судовому провадженні, про відсутність порушення прав ОСОБА_3; на порушення Спірним рішенням прав та інтересів скаржника на вільний доступ до належного йому нерухомого майна.

У запереченнях на касаційну скаргу третя особа ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін. На спростування доводів касаційної скарги зазначає, що їх зміст зводиться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій. Указує на те, що спірна огорожа, дозвіл на встановлення якої надано Спірним рішенням, встановлена на належній третій особі земельній ділянці, а доводи про необхідність розроблення та подання документації для встановлення перил не ґрунтуються на положеннях будь-яких нормативних документів. Зазначив також про належність до повноважень Виконкому здійснення самоврядного контролю та вжиття заходів щодо забезпечення на території м. Самбора благоустрою та утримання території населеного пункту, зокрема, майданчиків для паркування транспортних засобів та визначення місць стоянок транспортних засобів на об'єктах благоустрою, а також вирішення земельних спорів.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з'ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Суди у цій справі встановили, що Виконком прийняв Спірне рішення, яким затвердив акт міжвідомчої комісії від 31 липня 2013 року та дозволив громадянину ОСОБА_3 встановити захисні металеві перила на відстані 70 см. від фасаду навпроти вхідних дверей до свого будинку № АДРЕСА_1; заборонив стоянку автомашин на спільному проїзді будинків АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції із посиланням на позиції учасників справи зазначив, що за положеннями Закону № 2807-IV та статті 158 Земельного кодексу України до компетенції Виконкому може належати здійснення самоврядного контролю та вжиття заходів щодо забезпечення на території м. Самбора благоустрою та утримання території населеного пункту, а громадяни мають право вимагати негайного виконання робіт у цій сфері у разі, якщо невиконання таких робіт може завдати шкоду життю, здоров'ю або майну громадян. Поряд з цим указав, що ці норми однаковою мірою стосуються прав позивача та третьої особи у справі, а з огляду на існуючі обставини щодо розміщення спільного проїзду між будинками №№ АДРЕСА_1 вони не були враховані для захисту інтересів позивача при прийнятті Спірного рішення.

У решті вимог адміністративного позову цей суд відмовив через їх недоведеність. Рішення мотивував тим, що в межах обраного позивачем способу захисту своїх прав не встановлено браку повноважень у відповідача на встановлення заборони чи обмеження руху автомобілів на спільному проїзді порушують законні права, свободи та інтереси позивача.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши положення Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону № 2807-IV та статті 158 Земельного кодексу України, дійшов висновку, що Виконком при прийнятті Спірного рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. З огляду на встановлені обставини справи зазначив, що реальних обмежень (завад) у доступі до будинків №№ АДРЕСА_1 у зв'язку з прийняттям Спірного рішення не виникло, а також мотивував відсутність порушень прав та свобод позивача з огляду на достатню відстань для проїзду автомобіля до будинку позивачки та існуючу небезпеку для ОСОБА_3 в разі не встановлення огорожі.

Суди першої та апеляційної інстанцій слушно встановили фактичні обставини справи, нормативно-правове регулювання спірних відносин, повно та всебічно дослідили наявні у матеріалах справи докази.

Однак слід погодитися з висновком апеляційного суду, висловленого в межах обраного позивачем способу захисту порушеного права, про те що Спірне рішення прийняте відповідачем в межах наданих йому повноважень.

У касаційній скарзі наведені доводи, що були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, й щодо яких наведені докладні мотиви спростування.

Отож, підсумовуючи сказане, слід визнати, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Судження та міркування скаржника не спростовують правильності правових висновків суду, внаслідок чого його касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341, 342, 343, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, поданої її представником ОСОБА_2, залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко