Справа № 508/1190/17     
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 508/1190/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гунька О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю),

представника відповідачів та третьої особи - ОСОБА_2 (за ордером),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до голови Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області Висоцької Лариси Адольфівни, Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до голови Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області Висоцької Лариси Адольфівни, в якому просила суд:

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_3 відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю у зв'язку з доглядом за дітьми до 14 річного віку та внесення змін до п.1 розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області Висоцької Л.А. від 10 листопада 2017 року №118/К-2017 «Про звільнення ОСОБА_3.», а саме звільнити ОСОБА_3 з посади начальника управління соціального захисту населення районної державної адміністрації за власним бажанням відповідно до абз. 3 ст. 38 внаслідок порушення законодавства про працю;

- провести виплату належної надбавки за виконання обов'язків вакантної посади за весь час вакансії (з вересня 2016 по жовтень 2017 роки);

- провести виплату квартальної премії в розмірі 200 відсотків від посадового окладу;

- повернути незаконно проведені відрахування із компенсації за невикористану відпустку.

В обґрунтування позовних вимог позивач в цілому зазначила, що 10 листопада її було ознайомлено з розпорядженням голови Миколаївської районної державної адміністрації від 10.11.2017 року №118/К-2017 «Про звільнення ОСОБА_3.». В п.1 розпорядження було зазначено: звільнити ОСОБА_3 з посади начальника управління соціального захисту населення районної державної адміністрації 10 листопада 2017 року за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку. Підставою для винесення даного розпорядження була заява ОСОБА_3 від 06.11.2017 року, копії свідоцтва про народження дітей від 26.08.2004 року серія НОМЕР_2 від 12.10.2010 року серія НОМЕР_1. Позивач зазначає, що в поданій нею заяві про звільнення від 06.11.2017 року було чітко зазначено, що вона бажає звільнитися з займаної посади начальника управління соціального захисту населення Миколаївської райдержадміністрації за власним бажанням відповідно до п. 3 ст. 38, згідно з яким, працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вказує позивач, у зв'язку з численними порушеннями трудового законодавства 06.11.2017 року вона написала заяву на звільнення за власним бажанням відповідно до п. 3 ст.38 Кодексу законів про працю терміново з 08.11.2017 року. Також позивач зазначила, що оскільки вона має двох дітей віком до 14 років та звільнялася з підстави порушення законодавства про працю, відповідно мала 2 підстави уникнути відпрацювання 14 календарних днів, для підтвердження наявності двох дітей надала копії свідоцтв про народження. Разом з тим, як зазначила позивач, 10 листопада 2017 року вона отримала розпорядження про її звільнення №118/К-2017, в якому було зазначено звільнити позивача з 10 листопада за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягненням ними чотирнадцятирічного віку, тобто позивача звільнили з іншої підстави, а не з тієї яку було зазначено нею в заяві про звільнення. Вважаючи вищезазначене розпорядження незаконним, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Ухвалою судді від 27.03.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 23 квітня 2018 року о 11:00 годині.

23 квітня 2018 року від представника відповідача через канцелярію суду (вхід. № 10950/18) надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що звільнення з посади державного службовця проводиться відповідно до Закону України «Про державну службу», що викладено у ст. 86 вказаного закону (за власним бажанням). У даному випадку ст. 38 КЗпП України лише визначає підстави, з яких особа може бути звільнена за власним бажанням без обов'язкового відпрацювання двотижневого терміну. Враховуючи обставини, які були викладені ОСОБА_3 в своїй заяві про звільнення - такою підставою зазначено «мати двох дітей» та додано до заяви про звільнення копії свідоцтва про народження. Стаття 38 КЗпП України не має поділу на пункти, як це зроблено позивачем ОСОБА_3, а підставою для звільнення у зв'язку з невиконанням чи порушенням законодавства про працю у заяві не зазначено. Більш того у заяві про звільнення ОСОБА_3 взагалі не вказала до якого нормативного акту (Закону України) відноситься п. 3 ст. 38. Сектором з питань управління персоналом апарату Миколаївської

районної державної адміністрації Одеської області було вказано ОСОБА_3 на неправильність написання заяви, але ОСОБА_3 відмовилась - переписувати заяву, про що було надано доповідну записку керівнику апарату Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області. Незважаючи на те, що ОСОБА_3 склала заяву про звільнення із порушенням загальних норм законодавства, останню було звільнено у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу», а саме ОСОБА_3 була звільнена з посади державного службовця - начальника управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області за власним бажанням у відповідності до вимог ст. 86 Закону України «Про державну службу».

21 травня 2018 року через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення (вхід. № 141125/18).

Ухвалою суду від 22 травня 2018 року продовжено підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до голови Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області Висоцької Лариси Адольфівни про визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити певні дії до 05 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 05 червня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 червня 2018 року о 11:00 год.

Ухвалою суду від 25 червня 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у розгляді справи у якості другого відповідача залучено Миколаївську районну державну адміністрацію Одеської області.

02 липня 2018 року через канцелярію суду від представника відповідачів надійшов відзив (вхід. № 18667/18) на позовну заяву.

Ухвалою суду від 02 липня 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_5.

Під час судового розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позові та письмових поясненнях.

Представник відповідачів та третьої особи під час судового розгляду справи по суті позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Позивач перебувала на державній службі на посаді начальника Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, що згідно положень п.17 ч.1 ст.4 КАС України відноситься до поняття публічної служби, спори з відповідачем - Миколаївською районною державною адміністрацією Одеської області щодо її проходження, у тому числі й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п.2 ч.1 ст. 19 КАС України віднесені до юрисдикції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що 06.11.2017 року ОСОБА_3 на ім'я голови районної державної адміністрації Висоцької Л.А. було подано заяву про звільнення, відповідно до якої ОСОБА_6 просила: «звільнити мене займаної посади начальника управління соціального захисту населення Миколаївської райдержадміністрації, за власним бажанням відповідно до п. 3 ст. 38 терміново з 08.11.2017 року, як таку що має двох дітей до 14 років» (а.с. 18).

Розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 10.11.2017 року № 118/К-2017 відповідно до ст. 86, ст. 89 Закону України «Про державну службу», ст. 38 Кодексу законів про працю України ОСОБА_3 звільнено з посади начальника управління соціального захисту населення районної державної адміністрації 10 листопада 2017 року за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку (а.с. 15). Підставою для звільнення у розпорядженні зазначено: заява ОСОБА_3 від 06.11.2017 року, копії свідоцтв про народження дітей від 26.08.2004 року серія НОМЕР_2 від 12.10.2010 року серія НОМЕР_3

Позивач, вважаючи незаконним своє звільнення відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного вік, оскаржила розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 10.11.2017 року № 118/К-2017 до суду.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд не погоджується з підставами звільнення позивача з займаної посади та вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження в частині звільнення позивача, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією України та Законами України.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Як встановлено судом, 06.11.2017 року ОСОБА_3 на ім'я голови районної державної адміністрації Висоцької Л.А. було подано заяву про звільнення, відповідно до якої ОСОБА_6 просила: «звільнити мене займаної посади начальника управління соціального захисту населення Миколаївської райдержадміністрації, за власним бажанням відповідно до п. 3 ст. 38 терміново з 08.11.2017 року, як таку що має двох дітей до 14 років» (а.с. 18).

В позові позивач стверджує, вважаючи, що голова Малиновської районної державної адміністрації Висоцька Л.А. не виконує законодавства про працю, вона в поданій заяві про звільнення чітко зазначила, що бажає звільнитися з займаної посади за власним бажанням відповідно до п. 3 ст. 38, згідно з яким працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_3 зазначила про порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, про порушення її права на відпустку та щодо невиплати квартальної премії.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Як зазначив у відзиві представник відповідачів, враховуючи обставини, які були викладені ОСОБА_3 в своїй заяві про звільнення - такою підставою зазначено «мати двох дітей» та додано до заяви про звільнення копії свідоцтва про народження. Стаття 38 КЗпП України не має поділу на пункти, як це зроблено позивачем ОСОБА_3, а підставою для звільнення у зв'язку з невиконанням чи порушенням законодавства про працю у заяві не зазначено. Більш того у заяві про звільнення ОСОБА_3 взагалі не вказала до якого нормативного акту (Закону України) відноситься п. 3 ст. 38. Таким чином, як зазначив представник відповідача, незважаючи на те, що ОСОБА_3 склала заяву про звільнення із порушенням загальних норм законодавства, останню було звільнено з посади державного службовця за власним бажанням у відповідності до вимог ст. 86 ЗУ «Про державну службу».

Тобто з викладеного вбачається, що відповідачем було самостійно змінено підставу розірвання трудового договору, а саме позивача було звільнено не за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору), а як зазначено у спірному розпорядженні, відповідно до ст. 86, ст. 89 Закону України «Про державну службу», ст. 38 Кодексу законів про працю України - за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку.

При цьому судом приймаються до уваги пояснення позивача відносно того, що в заяві про звільнення нею були зазначені обставини відносно наявності двох дітей, які не досягли чотирнадцятирічного віку та додані копії свідоцтв про народження дітей з метою підтвердження наявності у неї права не відпрацьовувати 14 календарних днів до звільнення, а не як підставу для звільнення, оскільки у заяві про звільнення позивач посилається саме на пункт (частину) 3 ст. 38 Кодексу закону про працю України.

Суд наголошує, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України (Постанова ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13).

Аналогічна правова позиція викладена у поставі Верховного Суду України від 13 червня 2018 року по справі № 741/1128/17.

При цьому, судом встановлено, що відповідач при виданні спірного розпорядження «Про звільнення ОСОБА_3.» взагалі не розглядав як підставу звільнення, зазначену позивачем у заяві підставу, передбачену ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, а саме факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало останню до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача, а тому розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 10.11.2017 року № 118/К-2017 про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника управління соціального захисту населення районної державної адміністрації відповідно до ст. 86, ст. 89 Закону України «Про державну службу», ст. 38 Кодексу законів про працю України - за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку є незаконним і підлягає скасуванню в судовому порядку.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді, з якої незаконно звільнено.

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає.

Зваживши на вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку про те, що відповідачем був порушений встановлений законом порядок звільнення позивача з займаної посади, а тому суд повинен задовольнити позовні вимоги в цій частині - визнати протиправним та скасувати реалізацію цього рішення - розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 10.11.2017 року № 118/К-2017 про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника управління соціального захисту населення районної державної адміністрації відповідно до ст. 86, ст. 89 Закону України «Про державну службу», ст. 38 Кодексу законів про працю України - за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Згідно статті 24 «Право на захист у випадках звільнення» з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов'язуються визнати:

a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби;

b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

З цією метою Сторони зобов'язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Здебільшого положення Європейської соціальної хартії (переглянутої) відповідають вимогам положень конвенцій МОП, у решті випадків поліпшують їх зміст або врегульовують питання, неврегульовані названими конвенціями.

Слід наголосити, що права і свободи, закріплені в документах, які мають статус міжнародно-правових договорів, є частиною національного законодавства України. Зазначене проголошено частиною першою статті 9 Конституції України, відповідно до якої чинні міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України дає підстави зробити висновок, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Також, позивач повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а саме судом.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, суд вважає, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній посаді.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області з 10 листопада 2017 року.

Разом із тим, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3, серед іншого, заявила вимогу про повернення незаконно проведених при звільненні відрахувань із компенсації за невикористану відпуску, яка не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3, з огляду на скасування судом розпорядження про її звільнення, не вважається такою, що припинила трудові відносини з відповідачем.

Відносно вимоги позивача щодо проведення виплати належної надбавки за виконання обов'язків вакантної посади за весь час вакансії (з вересня 2016 по жовтень 2017 роки) судом встановлено, що на час виконання позивачем обов'язків начальника управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області посада головного спеціаліста з питань праці управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області була вакантною. При цьому будь-які накази щодо покладення виконання обов'язків головного спеціаліста з питань праці на позивача відповідачем не приймалися, відносно чого позивач та її представник у судовому засіданні не заперечували. Тому приймаючи до уваги добровільне бажання позивача організувати роботу очолюваного нею Управління на високому рівні, та відсутність відповідних наказів про покладення на неї виконання обов'язків головного спеціаліста з питань праці, суд вважає вищезазначені вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Крім того суд зазначає, що у державному органі, повноваження щодо встановлення премій державним службовцям та визначення їх розміру належить голові Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, що визначено також у Положенні про преміювання державних службовців Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області (а.с. 126-127 том 1), а отже голова Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області є суб'єктом призначення премій.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд не вправі втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень,

перебираючи на себе повноваження та функції уповноваженого органу, втручаючись при цьому у внутрішньо - організаційну специфіку роботи останнього.

Отже, суд не вправі перебирати (вирішувати) на себе функції голови райдержадміністрації до вчинення тих дій, які згідно із вказаним законодавством можуть здійснюватися лише за його розсудом.

Таким чином, заявлені у позові вимога щодо зобов'язання виплати позивачу квартальної премії в розмірі 200 відсотків від посадового окладу, суперечить положенням пункту 7 частини першої статті 2, частин 2, 4 статті 31 Закону України від 10.12.2015 № 889-УІІІ «Про державну службу», змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позивачем вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Отже вищевикладене вирішення спору цілком узгоджується із нормами КАС України та є належним способом захисту порушеного права позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до голови Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області Висоцької Лариси Адольфівни, Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області № 118/К-2017 від 10.11.2017 року «Про звільнення ОСОБА_3.».

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області з 10 листопада 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 11 липня 2018 року.

Суддя С.О. Cтефанов