Справа № 826/13271/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просила: скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.07.2016 року № 2724-о «Про звільнення ОСОБА_2»; поновити позивача на посаді головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури управління митної логістики та систем митного контролю Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України з 26.07.2016 року; стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток на час вимушеного прогулу з 26.07.2016 року по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно; стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток за час затримки проведення розрахунку тривалістю чотири робочих дні з 26.07.2016 року по 29.07.2016 року включно.

Постановою Окружного адміністративного суду місті Києва від 23 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 25.07.2016 року № 2724-о «Про звільнення ОСОБА_2».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури управління митної логістики та систем митного контролю Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України з 26.07.2016 року.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток на час вимушеного прогулу з 26.07.2016 року по 15.11.2017 року у розмірі 161239,47 грн (сто шістдесят одна тисяча двісті тридцять дев"ять) грн 47 коп.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку тривалістю чотири робочих дні з 26.07.2016 року по 29.07.2016 року в розмірі 1575 (одна тисяча п"ятсот сімдесят п"ять) грн 80 коп.

Від позивача надійшла заява про прийняття додаткового рішення про стягнення з Державної фіскальної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 9439,33 грн.

В обгрунтування заяви позивач зазначала, що в мотивувальній частині постанови суду вказано про задоволення у повному обсязі вимогу стосовно стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на правову допомогу. Проте, в резолютивній частині постанови питання про розподіл витрат не вирішено.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_2.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: 07112, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 9439 (дев"ять тисяч чотириста тридцять дев"ять) грн 33 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (місцезнаходження: 04655, м.Київ, Львівська площа, 8, ).

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що матеріали справи містять документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.

Колегією суддів встановлено, що при ухваленні постанови Окружного адміністративного суду мітса Києва від 23 листопада 2017 року не вирішено питання щодо розподілу понесених позивачем судових витрат на правову допомогу.

Так, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Правова допомога згідно з положеннями Закону України «Про безоплатну правову допомогу» поділяється на первинну та вторинну.

Частиною 2 статті 7 цього Закону передбачено, що первинна правова допомога включає такі види правових послуг:

1) надання правової інформації;

2) надання консультацій і роз'яснень з правових питань;

3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру);

4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Відповідно до частини третьої статті 87 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення судом першої інстанції) до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Частинами 1та 3 статті 90 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення судом першої інстанції) встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення судом першої інстанції) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До суду першої інстанції позивачем для підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 9439,33 грн надано: договір про правову допомогу та додаткову угоду; акти прийняття-передачі наданої правової допомоги № 1 від 01.11.2016 року, № 2 від 02.02.2017 року, № 3 від 25.07.2017 року, № 4 від 15.11.2017 року та прибуткові касові ордера № 9 від 01.11.2016 року, № 2 від 02.02.2017 року, № 17 від 25.07.2017 року, № 34 від 15.11.2017 року.

Колегія суддів встановила, що в актах передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги вказано, що затрачений час за надання правової допомоги, а саме: збір та вичинення матеріалів; збирання доказів; подання до суду пояснень та клопотань; виїзд в ОАС м.Києва для участі в судовому засіданні; участь в судову засіданні; ознайомлення з матеріалами справи, складав 13 год. 22 хв.

Що стосується повернення транспортних витрат, пов'язаних з прибуттям та участю в судовому засіданні ОАС м.Києва, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.87 КАС України (у редакції чинній на момент подання заяви) до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Згідно із ст.91 КАС України (у редакції чинній на момент подання заяви) витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із додатком до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Оскільки, Позивачем не надано суду жодного належного доказу про понесені його представником витрат, пов'язаних з прибуттям до суду, то відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги.

Також, колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу за складання, друк підписання та подання до суду клопотань та поясненя, які Позивач просить стягнути з Відповідача, відповідно до ч.3 ст.87, ч.1 ст.90 КАС України не входять до складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, і адміністративним процесуальним законодавством не передбачено можливості їх відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Отже, колегія суддів вважає, що у поданих Позивачем документах жодним чином не обґрунтовано заявлену фахівцем у галузі права вартість послуг з посиланням на первинні документи.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Крім того, з огляду на правила відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №826/8107/16 (К/9901/26989/18).

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для компенсації витрат Позивача на правову допомогу, адже наданими до суду першої інстанції документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правову допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Зі змісту ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення.

Згідно з статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а додаткове рішення судове першої інстанції - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - задовольнити, а додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Ю.А. Ісаєнко

Повний текст складено 10.07.2018 року.