Справа № 820/3747/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 р. справа № 820/3747/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук'янчук О.І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 представника відповідача - Крупської К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Харківської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- стягнути з прокуратури Харківської області (код ЄДРПОУ - 050, адреса реєстрації: Харківська обл., м. Харків вулиця Богдана Хмельницького, 4,) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: 61136, АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 07.08.2017р.року до дня фактичного поновлення на посаді в органах прокуратури Харківської області, видачі наказу прокуратури Харківської області 04.01.2018р.;

- стягнути з Прокуратури Харківської області (ЄДРПОУ - 050, адреса реєстрації: Харківська обл., м. Харків вулиця Богдана Хмельницького, 4,) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017р.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017р. в частині поновлення ОСОБА_3 на державній службі була виконана відповідачем шляхом видання наказу №13-к лише 04.01.2018р., а відтак у позивача наявне право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 07.08.2018р. по 04.01.2018р. відповідно до ст.236 КЗпП України. При цьому, позивач зазначив, що ОСОБА_3 08.08.2017 року звертався до Прокуратури Харківської області з проханням добровільно виконати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017р. в частині поновлення ОСОБА_3 на державній службі та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак Прокуратурою Харківської області виконано вимоги суду лише 04.01.2018 року, - після звернення ОСОБА_3 до державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду та відкриття відповідного виконавчого провадження. З огляду на зазначене, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що лише 03.01.2018 року на адресу прокуратури Харківської області надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2017 року ВП № 55435893 щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді, на підставі чого прокуратурою Харківської області 04.01.2018 року прийнято наказ № 13 к, яким ОСОБА_3 поновлено на посаді. При цьому, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 до 03.01.2018 року не звертався до прокуратури Харківської області із заявою про поновлення на роботі. Тобто, відповідачем дотримано вимог чинного законодавства щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 05.07.2018 представники сторін підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017р. по справі №820/1442/17 адміністративний позов ОСОБА_3 до прокуратури Харківської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобов'язати вчинити певні дії задовольнити частково: скасовано наказ прокуратури Харківської області від 16 березня 2017 року №396к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", яким звільнено юриста 2 класу ОСОБА_3 з посади прокурора Валківського відділу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області та з органів прокуратури Харківської області, поновлено ОСОБА_3 юриста 2 класу на посаді прокурора Валківського відділу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області з 17.03.2017 року, стягнуто з прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 48033.58 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

19.10.2017р. рішення суду набрало законної сили.

08.08.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Прокуратури Харківської області із заявою, в якій просив добровільно виконати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017р. в частині поновлення ОСОБА_3 на державній службі та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

26.12.2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Думанською А.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55435893 за виконавчим листом Харківського окружного адміністративного суду № 820/1442/17 від 09.08.2017 року.

Вказану постанову надіслано до Прокуратури Харківської області супровідним листом від 26.12.2017 року № 20.1/55435893/3, який надійшов на адресу Прокуратури Харківської області 03.01.2018 року (вх. № 441).

04.01.2018 року Прокуратурою Харківської області прийнято наказ № 13к про поновлення юриста 2 класу ОСОБА_3 на посаді прокурора Валківського відділу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області з 17.03.2017 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно п.1 ч.1 ст.19 КАС України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 ч.1 ст.4 КАС України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог статті 235 Кодексу законів про працю України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

При цьому, згідно з ч.4 ст.257 КАС України ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною першою ст.258 КАС України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Системний аналіз статті 236 КЗпП України, статей 49, 256-258 КАС України у їх взаємозв'язку дає підстави прийти висновку, що винесення ухвали про виплату звільненому працівнику середнього заробітку при затримці власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення його на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими правами, зокрема, за умови вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді.

При цьому, суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам у системному звязку з нормами діючого законодавства, приймає до уваги, що відповідно до ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання.

В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Поряд з цим, суд зазначає, що ст. 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі

Водночас, проаналізувавши приписи ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" по відношенню до ст. ст. 236 КЗпП України суд зазначає, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

З правового аналізу наведених норм випливає, що у випадку добровільного невиконання постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби таке судове рішення виконується примусово після отримання позивачем в суді виконавчого листа та його пред'явлення у встановленому порядку до роботодавця, при цьому ст.236 КЗпП України не пов'язує виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі із примусовим виконанням рішенням.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 23 червня 2015 року по справі №2а-3138/10/0370.

Таким чином, з огляду на вищезазначені норми права, судом не приймається до уваги позиція відповідача з приводу того, що Прокуратурою Харківської області було виконано вчасно приписи постанови Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017 року щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді шляхом видання відповідного наказу від 04.01.2018 року, після надходження до прокуратури Харківської області 03.01.2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2017 року ВП № 55435893.

Суд зазначає, що обов'язок відповідача щодо поновлення позивача на посаді виник у Прокуратури Харківської області з моменту прийняття постанови Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/1442/17 та подальшого звернення ОСОБА_3 до Прокуратури Харківської області із заявою від 08.08.2017 року про поновлення ОСОБА_3 на державній службі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 50).

При цьому, наявна в матеріалах справи копія заяви ОСОБА_3 від 08.08.2017 року до Прокуратури Харківської області про поновлення його по посаді (вх. штамп від 08.08.2017 року) спростовує позицію відповідача (а.с. 32) про відсутність у позивача волевиявлення продовжувати службу на відповідність посаді прокурора, оскільки ОСОБА_3 до 03.01.2018 року не звертався до Прокуратури Харківської області із відповідною заявою про поновлення на посаді.

Таким чином, оскільки постанова Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017 року по справі № 820/1442/17 в частині поновлення позивача на роботі підлягала негайному виконанню та мала бути виконана 08.08.2017 року, враховуючи факт звернення ОСОБА_3 до Прокуратури Харківської області із відповідною заявою 08.08.2017 року, у той час як наказ Прокуратури Харківської області № 13к про поновлення ОСОБА_3 на посаді було прийнято лише 04.01.2018 року, то суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2017 року по справі № 820/1442/17 за період з 08.08.2017 року по 03.01.2018 року (103 робочих дня).

Процедура нарахування середнього заробітку працівників визначається згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури", з 06.09.2017 року підвищено посадові оклади працівників органів прокуратури.

Як вбачається із наданої представником відповідача довідки розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_3, розрахунок середньої заробітної плати за період з 06.09.2017 по 03.01.2018 здійснено із розрахунку середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів працівників прокуратури (5660/2048=2,76) та у загальному розмірі складає 144718,17 грн.

Представник позивача у судовому засіданні 05.07.2018 року погодився із наданим представником відповідача розрахунком та не заперечував щодо нарахованого середнього заробітку з 08.08.2017 року по 03.01.2018 року у розмірі 144718,17 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 08.08.2017р. по 03.01.2018р. у розмірі 144718 грн. 17 коп.

Що стосується позовних вимог в частині зобов'язання відповідача стягнути з Прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_3 (матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017р., то суд зазначає наступне.

Статтею 54 Закону України "Про державну службу" (в редакції станом на 2017 рік) визначено, що державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) та її розмір визначено постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 року № 500.

Відповідно до п.п. 2-4 Порядку № 500, 2. державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці. Рішення про надання керівнику державної служби у державному органі та його заступникам матеріальної допомоги приймається керівником відповідного державного органу за погодженням із відповідним органом вищого рівня (у разі наявності такого органу).

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що виплата даної допомоги є правом, а не обов'язком керівника. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. Наявність чи відсутність обставин для надання такої допомоги є оціночним поняттям, а тому подання заяви не є безумовною підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 08.08.2017р. по 03.01.2018р. у розмірі 144718 грн. 17 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Прокуратури Харківської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги - задовольнити частково.

Стягнути з Прокуратури Харківської області ( м. Харків вулиця Богдана Хмельницького, 4, код ЄДРПОУ 050) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 08.08.2017р. по 03.01.2018р. у розмірі 144718 (сто сорок чотири тисячі сімсот вісімнадцять) грн. 17 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 липня 2018 року.

Суддя Горшкова О.О.