Справа № 344/8417/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/3929/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Матковської З.М.,

за участі: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 та Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Островського Л.Є.; час та місце ухвалення рішення суду 02.04.2018 м. Івано-Франківськ; повне рішення складено 11.04.2018, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Івано-Франківської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 про скасування рішення в частині,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся в суд з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_7, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 20.01.2017 № 365-9 в частині п. 9 додатку № 1, яким ОСОБА_7 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 16 площею 0,0086 га для влаштування входу до власного нежитлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0128 га, що розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, поруч будинку по вул. Є. Коновальця, 16, кадастровий номер: :04:003:0167. Цільове призначення даної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка). Єдиним заїздом і доступом до вказаної земельної ділянки є заїзд від вул. Коновальця біля автобусної зупинки розміром 3 метри, який знаходиться з лівої сторони будинку по вул. Коновальця, 16 (якщо знаходитися лицем до фасаду цього будинку). На підставі прийнятого 20 січня 2017 року Івано-Франківською міською радою рішення № 365-9, пунктом 9 додатку №1 якого, ОСОБА_7 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Коновальця, 16 в м. Івано-Франківську площею 0,086 га для влаштування входу до власного нежитлового приміщення. Про існування такого рішення, позивачу нічого не було відомо і про нього він дізнався лише 09.06.2017 року з документів, долучених до рішення узгоджувальної комісії, межі земельної ділянки не погоджував. Вважає, що відведення земельної ділянки для облаштування входу у підвальне приміщення третьої особи повністю обмежить доступ до земельної ділянки, що належить йому на праві власності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване рішення відповідача в частині п.9 додатку №1, яким ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Коновальця, 16 в м. Івано-Франківську площею 0,086 га для влаштування входу до власного нежитлового приміщення.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржила ОСОБА_7, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, яким скасував рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою, не дослідив повно і всебічно обставин справи і не перевірив їх доказами, дійшов до невірного висновку. Захист прав позивача, порушення яких до того ж не доведено належним чином, здійснено за допомогою невірного способу захисту, внаслідок чого рішення суду реально не поновлює позивача у правах, а отже воно підлягає скасуванню, як незаконне і необґрунтоване та таке, що не відповідає завданню адміністративного судочинства. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції мотивує рішення до заяви про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо земельної ділянки, яку просить відвести третя особа, повністю унеможливлює заїзд і прохід до земельної ділянки, яка належить позивачу, а також тим, що відповідач прийняв незаконне рішення, що суперечить статті 130 Земельного кодексу України, оскільки розташування земельної ділянки, на що надано згоду на складання проекту землеустрою, повністю перешкоджає сусідньому землевласнику використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням і в такий спосіб взагалі позбавляє останнього можливості користуватися нею (створює негативний неприпустимий вплив). Проте, яким чином суд встановив названі обставини та які докази при цьому досліджував, суд не вказав. Упередженість і однобокість розгляду судом справи призвела до необґрунтованості і незаконності рішення суду. Зазначає, що предявляючи позов, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, не заявляв клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки, як свідчать матеріали справи та долучені самим позивачем до позовної заяви листування із структурними підрозділами міської ради та проектною організацією, про існування спірного рішення дізнався набагато раніше, наслідком чого відповідно до ст. 123 КАС України має бути залишення позову без розгляду і ця обставина сама по собі є підставою для скасування рішення суду. Матеріали справи та позовна заява не містять доказів, що місце розташування ділянки не відповідає вимогам генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, відсутні виключні правові підстави для відмови третій особі відповідачем у видачі дозволу на складання проекту землеустрою. Крім того, суд погодився із посиланнями позивача на порушення його прав видачею дозволу на складання проекту землеустрою через те, що земельна ділянка знаходитиметься на місці єдиного вїзду на земельну ділянку позивача. Однак, такі посилання позивача і як наслідок висновок суду з цього питання не є підтвердженими жодними доказами. Матеріали справи ж свідчать лише про існування такого заїзду на цей час. Проте, цього заїзду не існувало в тому місці аж до 2016 року (до часу, коли позивач почав звертатися із заявами про недопущення видачі дозволу на складання проекту землеустрою), що підтверджується фотографіями місця розташування земельної ділянки, що відводитиметься, натомість вхід на ділянку був розташований приблизно на 5 метрів лівіше від будинку 16 на вул. Коновальця. Навіть сам по собі цей факт повністю доводить, що у відповідача є реальна можливість влаштувати вїзд на ділянку в іншому місці.

З рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.04.2018 також не погодився відповідач - Івано-Франківська міська рада, на що подав апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, безпідставним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому таким, що підлягає скасуванню, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_8 апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема тим, 19.10.2016 ОСОБА_9 звернулася до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки - для облаштування входу в нежитлове приміщення. До вказаного клопотання було надано всі необхідні документи, визначені чинним земельним законодавством. Івано-Франківська міська рада враховуючи те, що жодної підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, визначених ст.123 ЗК України не було, прийняла оскаржуване позивачем рішення згідно чинного законодавства та в межах власних повноважень. До матеріалів справи представником відповідача були долучені первинні документи, в яких містяться письмові згоди сусідніх землекористувачів на облаштування входу у нежитлове приміщення що знаходяться у власності мешканця буд.16 кв.№7 по вул. Коновальця. Також у матеріалах справи містяться відомості стосовно надання КП «МІУК», як управителя даного будинку, згоди щодо влаштування входу у підвальне приміщення будинку за умови згоди співвласників цього будинку. Проте, суд першої інстанції не дослідив наявні обставини справи, і в мотивувальній частині рішення протиправно зазначив про відсутність таких згод. Також висновок місцевого суду про відсутність рішення узгоджувальної комісії щодо розгляду земельних спорів та погодження ОСОБА_9 непогодженої межі земельної ділянки не відповідає дійсності та спростовується наявними у матеріалах справи первинними документами. Той факт, що громадяни ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є суміжну землекористувачами, не погодили межі спірної земельної ділянки, неодноразово були предметом розгляду на засіданні узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів. Зазначає, що позивач жодного належного доказу того що заїзд - облаштований, а прохід до земельної ділянки останнього можливий виключно на ділянці, на якій надано ОСОБА_7 дозвіл на розроблення технічної документації, не надав. Крім того звертає увагу, що прийняття Івано-Франківською міською радою спірного рішення в частині надання дозволу ОСОБА_9 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0086 га в м. Івано-Франківську по вул. Коновальця 16 є тільки одним із етапів відведення земельної ділянки, однак не є фактом надання її у користування або передання у власність, оскільки чинне законодавство України не передбачає такого обовязку в подальшому затвердити розроблений проект землеустрою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2016 року ОСОБА_9 звернулася до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки - для облаштування входу в нежитлове приміщення. До вказаного клопотання було документи: кадастровий план земельної ділянки; довідку з містобудівного кадастру №11983 - в яких зазначено, що дана земельна ділянка згідно генерального плану міста знаходиться на території малоповерхової житлової забудови, та перебуває у розпорядженні територіальної громади міста; графічні матеріали реконструкції нежитлових приміщень з влаштуванням окремо входу, з яких вбачається, що влаштування окремого входу не створюватиме перешкод у доступі суміжним землекористувачам до належних їм земельних ділянок.

За результатами розгляду вказаного клопотання рішенням Івано-Франківської міської ради від 20.01.2017 року № 365-9, пунктом 9 додатку № 1 ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Коновальця, 16 в м. Івано-Франківську площею 0,086 га для влаштування входу до власного нежитлового приміщення. Власником сусідньої земельної ділянки загальною площею 0,0128 га, що розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, поруч будинку по вул. Є. Коновальця, 16, є позивач ОСОБА_6. Цільове призначення даної земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що з графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, вбачається, що земельна ділянка площею 0,086 га розташована в місці, в якому просить відвести третя особа, повністю унеможливлює заїзд і прохід до земельної ділянки, яка належить суміжному землевласнику ОСОБА_6 на праві приватної власності. З матеріалів справи суд першої інстанції також встановив, що згоди сусідніх землекористувачів на відведення спірної земельної ділянки для влаштування входу до власного нежитлового приміщення ОСОБА_7 не отримувала, межі земельної ділянки із сусідніми землекористувачами не погоджувалися, рішення узгоджувальної комісії щодо розгляду земельного спору та погодження ОСОБА_7 непогодженої межі земельної ділянки до прийняття оскаржуваного рішення Івано-Франківською міською радою також не приймалося. Тобто Івано-Франківська міська рада, приймаючи прийняла спірне рішення, що суперечить чинному законодавству, а саме ст. 103 Земельного кодексу України, оскільки розташування земельної ділянки, на що надано згоду щодо складання проекту землеустрою, повністю перешкоджає сусідньому землевласнику використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням і в такий спосіб взагалі позбавляє останнього можливості користуватися нею (створює негативний неприпустимий вплив). Вказані обставини свідчить про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, схем землеустрою, а це є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на складання такого проекту землеустрою, а по факту вже існуючого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо невідповідності місця розташування земельної ділянки, на яку ОСОБА_7 просить надати дозвіл на складання проекту щодо її відведення для облаштування входу в нежитлове приміщення, вимогам законів виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів а та б частини 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтований розмір земельної ділянки та іі цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. ОСОБА_12 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 3 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, ані і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу наведених норм необхідно зробити висновок, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У клопотанні зазначаються орієнтований розмір земельної ділянки та іі цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. При тому ч. 3 ст. 123 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як встановлено судом, ОСОБА_9 звернулася до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки - для облаштування входу в нежитлове приміщення, до якого долучила кадастровий план земельної ділянки; довідку з містобудівного кадастру №11983; графічні матеріали реконструкції нежитлових приміщень з влаштуванням окремо входу. Тобто, було надано всі необхідні документи, визначені земельним законодавством.

Приймаючи рішення про надання ОСОБА_9 дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки по вул. Коновальця, 16, Івано-Франківською міською радою було враховано відомості з наступних документів: кадастрового плану земельної ділянки, довідки з містобудівного кадастру №11983, в яких зазначено, що дана земельна ділянка згідно генерального плану міста знаходиться на території малоповерхової житлової забудови та перебуває у розпорядженні територіальної громади міста. Графічні матеріали.

Відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 затверджених Наказом Державного комітету з 21 будівництва та архітектури від 18.05.2005 року №80 малоповерхова забудова - це забудова території одно- дво-, триповерховими житловими будинками різних типів, а тому надання міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки ОСОБА_9 для облаштування входу у власне нежитлове приміщення не суперечить чинному генеральному плану міста, ані іншій містобудівній документації чи схем землеустрою.

З графічних матеріалів реконструкції нежитлових приміщень з влаштуванням окремого входу видно, що влаштування такого не створюватиме перешкод у доступі суміжним землекористувачам до їхньої земельної ділянки.

З огляду на встановлене, Івано-Франківська міська рада не мала жодної підстави, передбаченої ч. 3 ст. 123 ЗК України, для відмови ОСОБА_9 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а тому правомірно, згідно чинного законодавства та в межах повноважень, прийняла оскаржуване рішення.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про відсутність згод суміжних землекористувачів на відведення спірної земельної ділянки. Такий висновок спростовується долученими до матеріалів справи письмовими згодами сусідніх землекористувачів на облаштування входу у нежитлове приміщення що знаходяться у власності мешканця буд.16 кв.№7 по вул. Коновальця, а саме: мешканця квартири №5 - ОСОБА_13, мешканця квартири №4 - ОСОБА_14, мешканця квартири №12 - ОСОБА_15, мешканця квартири №6 - ОСОБА_16, мешканця квартири №14 - ОСОБА_17, мешканця квартири №13 - ОСОБА_18, мешканця квартири №15 - ОСОБА_19, мешканця квартири №16 - ОСОБА_20, мешканця квартири №17 - ОСОБА_21.

Також колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є суміжними землекористувачами, не погодили межі спірної земельної ділянки, і вказані правовідносини були предметом розгляду на засіданні узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів, на якій було вирішено погодити ОСОБА_7 непогоджену межу земельної ділянки на вул.Є.Коновальця,16 для влаштування входу до власного нежитлового приміщення без погодження суміжних землекористувачів ОСОБА_10 та ОСОБА_11, що підтверджується витягом з протоколу засідання вказаної узгоджу вальної комісії, який долучений до матеріалів справи..

Колегія суддів критично оцінює покликання позивача, що єдиний заїзд і доступ до належної йому земельної ділянки можливий лише від вулиці Коновальця біля автобусної зупинки розміром 3 метри, який знаходиться з лівої сторони будинку №16, тобто саме на земельній ділянці, щодо якої надано ОСОБА_9 надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки для облаштування входу у власне нежитлове приміщення, оскільки такі не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Суд відзначає, що надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про відведення земельної ділянки для влаштування входу. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а тому прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Статтею 242 КАС України, зокрема визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Частиною першою ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права, з неповним зясуванням обставин справи та їх невідповідністю, що призвело до неправильного вирішення справи у визнання протиправним та скасуванні рішення відповідача в частині п.9 додатку №1, яким ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Коновальця, 16 в м. Івано-Франківську площею 0,086 га для влаштування входу до власного нежитлового приміщення, тому воно підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 229, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та Івано-Франківської міської ради задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року у справі № 344/8417/17 скасувати та прийти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_22
судді ОСОБА_8
ОСОБА_23
Повне судове рішення складено 12.07.2018.