Справа № 819/1950/14-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2018 року

Київ

справа №819/1950/14-а

адміністративне провадження №К/9901/17752/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В., Мороз Л.Л., -

розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою відкритого акціонерного товариства «Тернопільське об'єднання «Текстерно» (далі - Товариство) про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 9 червня 2016 року в адміністративній справі за позовом Товариства до управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі (далі - управління ПФУ) про визнання дій і розрахунку неправомірними, -

встановив:

У вересні 2014 року Товариство звернулося до суду з позовом до управління ПФУ про визнання неправомірними дій по виставленню до відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, в частині пенсій, призначених пенсіонерам після досягнення ними пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (Закон № 1788-XII), та розрахунку фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, з серпня 2014 року в частині відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, пенсіонерам після досягнення ними пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону № 1788-XII.

Тернопільський окружний адміністративний суд постановою від 29 вересня 2014 року позов задовольнив частково: визнав дії управління ПФУ по виставленню до відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, за серпень 2014 року по пенсіонерах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 протиправними; визнав протиправним та скасував розрахунок фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону № 1058-IV в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII з серпня 2014 року в частині відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, по пенсіонерах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на загальну суму 9 153 (дев'ять тисяч сто п'ятдесят три) грн 04 (чотири) коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 вересня 2015 року апеляційні скарги позивача та відповідача залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що платники, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, здійснюють відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, які були призначені працівникам відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788 XII та до досягнення такими працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону - до 28 квітня 2013 року, а після цієї дати - до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV, а тому підприємства не повинні відшкодовувати кошти на виплату і доставку пільгових пенсій, якщо особи до 27 квітня 2013 року (включно) досягли віку, встановленого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вищий адміністративний суд України постановою від 09 червня 2016 року рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог скасував і прийняв у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог Товариства; у решті - постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Касаційний суд зазначив, що після набрання чинності Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон № 3668-VI) стаття 12 Закону № 1788-XII стала суперечити статті 26 Закону № 1058-IV і не підлягала застосуванню.

Станом на 01 жовтня 2011 року (час набрання чинності статтею 26 Закону № 1058-IV в редакції Закону № 3668-VI) зазначені особи не досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

З 28 квітня 2013 року набрав чинності Закон України від 04 квітня 2013 року № 184-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо добровільної сплати єдиного внеску» (далі - Закон № 184-VII), яким відсилання на норму статті 12 Закону № 1788-XII, що містилася в абзаці четвертому пункту 1 статті 2 Закону України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР), замінено на статтю 26 Закону № 1058-IV.

Отже, виходячи із того, що зазначені особи не досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV в редакції Закону № 3668-VI, то у підприємства залишався обов'язок відшкодовувати управлінню ПФУ витрати на виплату і доставку цим особам пільгової пенсії.

Не погодившись із зазначеною постановою суду касаційної інстанції, Товариство подало заяву про її перегляд Верховним Судом України, посилаючись на наявність підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у якій просить її скасувати та залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

На обґрунтування заяви додає копію рішення Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року (справа № К/800/45083/15), яке, на думку заявника, підтверджує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскільки правовідносини між Товариством та управлінням ПФУ врегульовані абзацом четвертим пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР щодо обов'язку Товариства відшкодовувати управлінню ПФУ фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах ОСОБА_13, ОСОБА_1, ОСОБА_14, ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_10 припинилися у зв'язку із повним виконанням з боку позивача після досягнення їх пенсійного віку, визначеного статтею 12 Закону № 1788-XII до 28 квітня 2013 року, тому в такому разі подальше внесення змін до абзацу четвертого пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР згідно із Законом № 184-VII, який набрав чинності 28 квітня 2013 року, не можуть спричиняти поновлення таких правовідносин.

Верховний Суд України ухвалою від 12 вересня 2016 року відкрив провадження у цій справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Відповідно до підпунктів 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII Верховний Суд України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 заяву Товариства та справу передав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

За підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у новій редакції заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 7 лютого 2018 року для розгляду заяви Товариства визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 12 липня 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд перевірив матеріали справи і дійшов висновку про таке.

Як убачається зі змісту оскарженого та порівняльного рішень касаційний суд неоднаково застосовує статтю 26 Закону № 1058-IV у редакції Закону № 3668 VI.

Суди у справі, про перегляд рішення в якій заявлено вимогу, встановили, що Товариство зареєстроване як юридична особа, взяте на облік в управлінні ПФУ платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Управління ПФУ провело та направило позивачу розрахунок фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону № 1058-IV в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, з серпня 2014 року по 97 пенсіонерах на суму 104 417 грн 99 коп. Вказаний розрахунок, серед іншого, містить повні відомості про осіб, яким призначена пенсія на пільгових умовах, дату призначення пенсії та дату досягнення пенсійного віку, відповідний стаж роботи на даному підприємстві, що враховано при обчисленні плати, а також частку плати до Пенсійного фонду України підприємством фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.

Під час судового розгляду у суді першої інстанції було встановлено, що не підлягають до відшкодування витрати на виплату та доставку пенсії на суму 103 грн 03 коп. по ОСОБА_11, які помилково включені в розрахунок фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону № 1058-IV в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, з серпня 2014 року, що визнано і не заперечується позивачем.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 червня 2018 року висловив правову позицію в справі з аналогічними правовідносинами, яка полягає в наступному.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення» ( 1788-12 ) &lі;…&?б;.

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Отже пенсії, призначені відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, підлягають обов'язковому відшкодуванню платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Разом з цим, з 1 жовтня 2011 року стаття 26 Закону №1058-IV діє в новій редакції згідно із Законом № 3668-VІ.

Відтак за частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що до досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року. Тобто жінкам підвищено вік, з якого вони набувають права на пенсію за віком в залежності від дати їх народження: від 55 до 60 років.

Отже, на законодавчому рівні з жовтня 2011 року було змінено вік, з досягненням якого особи мають право на призначення пенсії за віком. Водночас, за певними категоріями осіб й надалі зберігається право на пенсію за Законом № 1058-IV на пільгових умовах в разі досягнення віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788-ХІІ.

Таким чином, особа, яка раніше набула право на пенсію на пільгових умовах (зі зниженням пенсійного віку) й надалі продовжує її отримувати, а обов'язком підприємства є й надалі відшкодовувати Пенсійному фонду пов'язані з цим витрати. Умовою для припинення такого обов'язку закон встановив досягнення особою віку, з якого пенсія призначається на загальних підставах (відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV). Незалежно від правового регулювання, яке існувало станом на дату набуття особою права на пільгову пенсію, її пенсійний вік (для призначення пенсії на загальних підставах) визначатиметься лише у відповідності з положеннями чинного законодавства, яке регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення і загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

У справі, що розглядається встановлено, що станом на дату набрання чинності законодавчих змін до статті 26 Закону № 1058-IV пенсіонери не досягли 55-річного віку, з настанням якого, відповідно до положень чинного станом на дату призначення їм пільгових пенсій, припинявся обов'язок підприємства відшкодовувати витрати на виплату і доставку таких пенсій. Тобто, у позивача не припинився обов'язок по відшкодуванню Пенсійному фонду фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій.

Ураховуючи наведені вище положення джерел права, суд касаційної інстанції у справі, що розглядається, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Товариства витрат на виплату та доставку пенсій, призначених вищезгаданим особам, оскільки вони не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV (в редакції Закону від 8 липня 2011 року №3668-VI).

У вимірі зіставлення оспореного і порівнюваних рішень суду касаційної інстанції слід наголосити, що положення абзацу четвертого пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР в редакції до і після внесення до них змін Законом № 184-VII, яким відсилання на норму статті 12 Закону № 1788-XII, що містилася в первинній редакції, замінено відсиланням на статтю 26 Закону № 1058-IV, визначають насамперед юридичну природу і послідовність дій з таким видом платежу як фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, які платники збору, до числа яких відноситься, зокрема, й заявник, має включати до об'єкту оподаткування, а відсилання до правил статті 12 Закону № 1788-XII та статті 26 Закону № 1058-IV відповідно прописують умови, порядок, подію і строк, протягом якого цей платіж належить включати до об'єкту оподаткування. За виникнення певної спірної ситуації положення цього закону можуть бути задіяні переважно тоді, коли платник збору із посиланням на правила статті 12 Закону № 1788-XII або статті 26 Закону № 1058-IV із настанням події, яка регулюється цими нормами (наприклад, досягнення пенсіонером віку, що дає право на пенсію на загальних підставах), припинить сплачувати фактичні витрати на виплату і доставку пенсії та включати їх до об'єкту оподаткування. Однак ці положення закону не поширюють і не повинні поширювати свою дію на відносини між платником збору і органами Пенсійного фонду України, що виникають у зв'язку з відшкодуванням витрат на виплату і доставку пенсій, оскільки припинення їх виплат пов'язуються з пенсійним віком пенсіонерів і строками, визначеними Законом № 1058-IV.

Отже, висновок суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, про обов'язок Товариства відшкодовувати управлінню ПФУ витрати на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому відповідно до частини першої статті 244 КАС України у задоволенні заяви Товариства слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

У задоволенні заяви відкритого акціонерного товариства «Тернопільське об'єднання «Текстерно» відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

Л.Л. Мороз