Справа № 826/26763/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Васильченко І.П.
судді: Вєкуа Н.Г., Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Справа № 826/26763/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року у справі:

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю

«Аніка»

до Державної фіскальної служби України,

Головного управління Державної фіскальної служби

у Київській області,

Державної податкової інспекції

у Києво-Святошинському районі

Головного управління Державної фіскальної служби

у Київській області,

Міністерства фінансів України,

Міністерства юстиції України,

Державної регуляторної служби України,

Державного підприємства

«Українська правова інформація»,

треті особи, які не заявляють

самостійні вимоги

на предмет спору: Верховна Рада України,

Президент України,

Кабінет Міністрів України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини,

Громадська спілка «Підтримка діяльності

Ради бізнес-омбудсмена»,

Рада бізнес-омбудсмена,

Уповноважений з питань підприємництва при

Державній фіскальній службі України,

Товариство з обмеженою відповідальністю

«Американська торгівельна палата в Україні»,

Європейська бізнес-асоціація,

Федерація роботодавців України,

Торгова-промислова палата України,

Всеукраїнська громадська організація

«Український союз промисловців і підприємців»,

партія «Блок Петра Порошенка «Солідарність»,

Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»,

Радикальна Партія Олега Ляшка,

політична партія «УКРаїнське об'єднання

патріотів - УКРОП»,

політична партія «Самопоміч»,

всеукраїнське об'єднання «Свобода»,

політична партія «Опозиційний блок»

про скасування рішень та наказів,

зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-1), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач-2), Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області (далі - відповідач-3), Міністерства фінансів України (далі - відповідач-4), Міністерства юстиції України (далі - відповідач-5), Державної регуляторної служби України (далі - відповідач-6), державного підприємства «Українська правова інформація» (далі - відповідач-7), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Громадська спілка «Підтримка діяльності Ради бізнес-омбудсмена», Рада бізнес-омбудсмена, Уповноважений з питань підприємництва при Державній фіскальній службі України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Американська торгівельна палата в Україні», Європейська бізнес-асоціація, Федераціяроботодавців України, Торгова-промислова палата України, Всеукраїнська громадська організація «Український союз промисловців і підприємців», партія «Блок Петра Порошенка «Солідарність», Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина», Радикальна Партія Олега Ляшка, політична партія «УКРаїнське об'єднання патріотів - УКРОП», політична партія «Самопоміч», всеукраїнське об'єднання «Свобода», політична партія «Опозиційний блок», про:

1) визнання незаконним та скасування рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва в особі правонаступника Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966;

2) визнання незаконним та скасування наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966;

3) визнання незаконним та скасування рішення Міністерства юстиції України від 14.10.2014 р. про державну реєстрацію за № 1267/26044 наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966;

4) визнання незаконним та скасування рішення Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13;

5) визнання незаконним та скасування наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13;

6) визнання незаконним та скасування Рішення Міністерства юстиції України від 30.01.2015 р. про державну реєстрацію за № 102/26547 наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13;

7) визнання незаконним та скасування рішення (листа) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 12.05.2015 р. вих. № 6065/10/10-13-11-02-10;

8) визнання незаконним та скасування рішення ГУ ДФС у Київській області від 13.07.2015 р. вих. № 1901/10/10-36-15-01 про результати розгляду скарги;

9) визнання незаконним та скасування рішення ДФС України від 30.09.2015 р. № 20740/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги;

10) зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Аніка» () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць квітень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства в інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України;

11) зобов'язання ДП «Українська правова інформація» () опублікувати у журналі «Офіційний вісник України» резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконними і скасування (втрату чинності) наказів Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення його позову в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, що судом спотворено дату його ухвалення, приховано прізвища та ініціали суддів і секретаря судового засідання, спотворено найменування ДПІ та вимоги позивача, приховано прізвища представників учасників справи, приховано стислу позицію позивача, інтерес держави позивачити його 335322,00 грн. від'ємного значення сум ПДВ, заяви та клопотання позивача, а також приховано процесуальні дії у справі, обставини та докази, оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, не наведено висновку про порушення рішеннями ДПІ, ГУ ДФС та ДФС прав та інтересів позивача.

Крім того, апелянт зазначає, що він не погоджується з мотивами застосування судом норм права, на підставі яких ухвалено рішення, та незастосування норм, на які посилається позивач, а також, що оскаржуване ним рішення сужу є маніпуляцією, провокацією та мудроміром судів вищестоящих інстанцій, є необґрунтованим, що рішення суду прийнято в письмовому провадженні та є рекордом, що підлягає занесенню до Книги рекордів Гіннеса з машинодруку. Одночасно апелянт стверджує, що рішення суду постановлено несвоєчасно, що суд самоусунувся від здійснення судового контролю, порушив принцип верховенства права, що громадянин ОСОБА_4 не може бути суддею, а тому, на думку апелянта, рішення суду прийнято неповноважним складом суду, що суд неправомірно вимагав від нього сплати судового збору у збільшеному розмірі.

З цих та інших підстав, апелянт вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна регуляторна служба України (далі - ДРС України) просить залишити її без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на те, що оскаржувані позивачем рішення ДРС України прийняті з дотриманням законодавчо визначеної процедури.

У відзиві на апеляційну скаргу Верховна Рада України (далі - ВР України) просить залишити її без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і що участь ВР України в розгляді даної справи взагалі є недоцільною.

У відповіді на відзив ВР України позивач зазначає про дуже велику літеру в назві ОАСК, про конкуренцію ОСОБА_5 з ОСОБА_6, що ВР України була залучена до участі у справі як єдиний законодавчий орган, яким встановлюється система оподаткування, який забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, що ВР України уповноважила приймати податкові декларації та повідомляти про відмову у прийнятті територіальний орган органу, що встановлює форму податкової декларації, в якому платник перебуває на обліку, а також, що ВР України уповноважила відповідні органи розглядати скарги платників і що рішення по цій справі впливатиме на права і обов'язки ВР України.

Крім того, у вказаній відповіді позивач посилається на передбачене актом ВР України та обмежене наказом Мінфіну права позивача на врахування від'ємного значення сум ПДВ у наступному звітному періоді.

У відповіді на відзив Державної регуляторної служби України позивач, зокрема, зазначає про неналежність доказів оприлюднення проектів регуляторних актів, на те, що рішення ДРС України є про погодження проектів оскаржуваних ним наказів Мінфіна є індивідкальними актами, які впливають на прийняття таких наказів.

У судове засідання 11.07.2018 р. о 14:00 год. представник апелянта не з'явився.

Водночас, представником ТОВ «Аніка» Антоховим Я.С. подано клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки зі сторони позивача у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні.

У задоволенні зазначеного клопотання судом відмовлено через відсутність жодних доказів, які б вказували на те, що ТОВ «Аніка» не може забезпечити явку іншого представника у дане судове засідання та, з огляду на те, що в розгляді даної справи вже оголошувалася перерва з призначенням дати та часу судового розгляду, з урахуванням думки учасників справи, зокрема й представника апелянта.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави передбачені КАС України для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Крім того, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 07.07.1989 р. у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», в якому Суд зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи:

1. 13.06.2014 р. Міністерство фінансів України листом № 31-11120-09-10/14852 надіслало на погодження до Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва (від 17.06.2014 р. вх. № 7519/0/19-14) проект наказу «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» з аналізом впливу регуляторного акта та повідомленням про оприлюднення зазначеного проекту регуляторного акта.

Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва було розглянуто зазначений проект наказу Міністерства фінансів України та додані до нього документи.

За результатом розгляду зазначеного проекту наказу та аналізу регуляторного впливу на відповідність вимогам статей 4, 5, 8 і 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» Державна служба України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва прийняла рішення від 04.07.2014 р. № 486 про погодження проекту регуляторного акта (лист Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 04.07.2014 р. № 5388/0/20-14), яким затвердила поданий проект.

Відповідно до постанови КМУ від 24.12.2014 р. № 724 «Деякі питання Державної регуляторної служби України» утворено Державну регуляторну службу України шляхом реорганізації Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва.

Також наказ Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» пройшов погодження Державною фіскальною службою України, яка листом від 03.09.2014 № 315/4/99-99-19-03-01-13 надала Мінфіну аркуш погодження проекту зазначеного Наказу № 966.

23.09.2014 р. Міністерством фінансів України прийнято наказ № 966 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість».

При його прийнятті Міністерством фінансів України було враховано: висновок від 14.10.2014 р. про державну реєстрацію нормативно-правового акта - наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966; наказ від 14.10.2014 р. № 1689/5 «Про державну реєстрацію нормативно- правового акта»; висновок від 06.10.2014 р. Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України щодо відповідності нормативно-правового акта положенням Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966; рішення від 04.07.2014 р. № 486 Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, про погодження проекту нормативно-правового акта; аркуші погодження проекту наказу Мінфіну «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість»; пояснювальну записку до проекту наказу Мінфіну «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість»; довідку щодо відповідності проекту наказу Мінфіну «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» acquis communautaire; висновок від 28.08.2014 р. № 13020-05/125 юридичної служби Мінфіну, складений за результатами проведеної юридичної експертизи проекту нормативно-правового акта; висновок від 28.08.2014 р. № 13020-05/126 про проведення антидискримінаційної експертизи наказу Мінфіну «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість».

Листом від 24.09.2014 р. № 31-11120-08-5/24565 Міністерство фінансів України направило зазначений наказ № 966 до Міністерства юстиції України на державну реєстрацію.

Рішення Міністерства юстиції України від 14.10.2014 р. наказ Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 було зареєстровано за № 1267/26044.

2. У січні 2015 року Міністерством фінансів України розробило проект наказу «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України».

Листом від 19.01.2015 р. № 31-11120-08-10/1265 Міністерство фінансів України надіслало зазначений проект на погодження до Державної регуляторної служби України (від 19.01.2015 р. вх. № 492/0/19-15) разом з аналізом впливу регуляторного акта та повідомленням про оприлюднення зазначеного проекту регуляторного акта.

За результатом проведеного аналізу зазначеного проекту наказу та відповідного аналізу регуляторного впливу на відповідність вимогам статей 4, 5, 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», керуючись ч. 4 ст. 21 названого Закону, Державна регуляторна служба України прийняла рішення від 23.01.2015 р. № 21 про погодження проекту регуляторного акту, яке разом з аркушем погодження направила до Мінфіну.

Також прокут зазначеного наказу Міністерства фінансів України був погоджений Державною фіскальною службою України, яка листом від 23.01.2015 р. № 135/4/99-99-19-03-01-13 надала Мінфіну аркуш його погодження.

23.01.2014 р. Міністерство фінансів України прийняло наказ № 13 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України».

При його прийнятті Міністерством фінансів України було враховано: висновок від 29.01.2015 Р. про державну реєстрацію нормативно-правового акта - наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13; наказ від 30.01.2015 № 121/5 «Про державну реєстрацію нормативно-правового акта»; висновок від 28.01.2015 Р. Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України щодо відповідності нормативно-правового акта положенням Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових акту Міністерства фінансів України»; рішення від 23.01.2015 Р. № 21 Державної регуляторної служби України погодження проекту нормативно-правового акта; аркуші погодження проекту наказу Мінфіну «Про внесення змін до яких нормативно-правових акту Міністерства фінансів України»; пояснювальна записка до проекту наказу Мінфіну «Про внесення змін до деяких нормативно-правових акту Міністерства фінансів України»; довідка щодо відповідності проекту наказу Мінфіну «Про внесення змін до деяких нормативно-правових акту Міністерства фінансів України» acquis соmmunautaire; висновок від 23.01.2015 р. № 13020-05/33 юридичної служби Мінфіну, викладений за результатами проведеної юридичної експертизи проекту нормативно-правового акта; висновок від 23.01.2015 р. № 13020-05/34 про проведення антидискримінаційної експертизи наказу Мінфіну «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України».

Листом від 26.01.2015 № 31-11120-08-5/2335 Міністерство фінансів України направило Наказ № 13 до Міністерства юстиції України на державну реєстрацію.

Рішенням Міністерства юстиції України від 30.01.2015 р. було зареєстровано наказ Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13 за № 102/26547.

Наказ Міністерства фінансів України від 15.09.2014 р. № 966 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», зареєстрованим у Міністерстві юстиції 29.01.2016 за № 159/28289.

3. Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» (далі - ТОВ «Аніка») було зареєстровано Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та з 04.08.2004 р. перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області) як платник податк податку на додану вартість (далі - ПДВ).

08.05.2015 р. позивач подав до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області податкову декларацію з ПДВ за квітень 2015 року з додатками 2, 3, 4, 5, доповненням до цієї декларації у формі листа від 08.05.2015 р. вих. № 59/05-15 та флеш-носієм з копіями записів реєстрів, виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі із супровідним листом № 60/05-15.

Рішенням ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 12.05.2015 р. № 6065/10/10-13-11-00-10 позивачу було відмовлено у прийнятті податкової декларації з ПДВ за квітень 2015 року від 08.05.2015 р. № з тих підстав, що вона подана з порушенням п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме подано податкові декларації не в електронному вигляді.

Зазначене рішення податкового органу було оскаржено ТОВ «Аніка» в адміністративному досудовому порядку до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - ГУ ДФС у Київській області) та до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України).

За результатами розгляду скарг позивача ГУ ДФС у Київській області та ДФС України прийнято рішення від 13.07.2015 р. № 1901/10/10-36-15-01 та від 30.09.2015 р. № 20740/6/99-99-11-02-02-15, якими в задоволенні його скарг відмовлено.

Вважаючи протиправними рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва в особі правонаступника ДРС України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966, наказ Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966, рішення Міністерства юстиції України від 14.10.2014 р. про державну реєстрацію за № 1267/26044 наказ Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966, рішення Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13, наказ Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13, рішення Міністерства юстиції України від 30.01.2015 р. про державну реєстрацію за № 102/26547 наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 р. № 13, рішення (листа) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 12.05.2015 р. вих. № 6065/10/10-13-11-02-10, рішення ГУ ДФС у Київській області від 13.07.2015 р. вих. № 1901/10/10-36-15-01 про результати розгляду скарги, рішення ДФС України від 30.09.2015 р. № 20740/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані позивачем рішення та накази суб'єктів владних повноважень - відповідачів у справі прийняті на підставі, у спосіб та в межах наданих їм повноважень, а тому підстави для визнання їх незаконними та скасування відсутні, що обумовлює необхідність відмовити в задоволенні цих та решти похідних позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законами України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 р. № 1160-IV (далі - Закон № 1160-IV), «Про електронний цифровий підпис» від 22.05.2003 р. № 852-IV (далі - Закон № 852-IV), «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI), Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженою наказом ДПА України від 10.04.2008 р. № 233 (далі - Інструкція № 233), Положенням про Державну службу України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, затвердженим Указом Президента України від 30.03.2012 р. № 237/2012 (далі - Положення № 237/2012), яке було чинним до 09.01.2015 р., Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 р. № 724 «Деякі питання Державної регуляторної служби України» (далі - Положення № 724), Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 20.08.2014 р. № 375 (далі - Положення № 375), постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» (далі - Постанова № 160), Положенням про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. № 236 «Про Державну фіскальну службу України» (далі - Положення № 236), Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 р. № 731 (далі - Положення № 731), Порядком скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 31.07.2000 р. № 32/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 884/5) (далі - Порядок № 32/5).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1. Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13, рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, правонаступником якої є Державна регуляторна служба України, від 04.07.2014 р. № 486 та Державної регуляторної служби України від 23.01.2015 р. № 21, та рішення Мінюсту щодо реєстрації наказів Мінфіну від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. 21 Закону № 1160-IV проекти регуляторних актів, які розробляються центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підлягають погодженню із уповноваженим органом (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику згідно ст. 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»).

Для погодження до уповноваженого органу разом з проектом регуляторного акта додаються аналіз регуляторного впливу цього проекту та копія оприлюдненого повідомлення про оприлюднення проекту з метою одержання її зауважень і пропозицій.

Уповноважений орган розглядає проект регуляторного акта та документи, що додаються до нього, і приймає рішення про погодження цього проекту або рішення про відмову в його погодженні. Це рішення не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття подається до органу, який розробив проект регуляторного акта.

Якщо поданий на погодження проект регуляторного акта не оприлюднювався розробником цього проекту, уповноважений орган залишає цей проект без розгляду, про що повідомляє розробникові проекту в письмовій формі не пізніше наступного робочого дня з дня одержання відповідного проекту уповноваженим органом.

У ст. 30 Закону № 1160-IV визначено, що до повноважень уповноваженого органу щодо здійснення державної регуляторної політики належать, серед іншого, проведення аналізу проектів регуляторних актів, що подаються на погодження, та відповідних аналізів регуляторного впливу на відповідність вимогам статей 4, 5, 8 і 9 цього Закону та прийняття рішень про погодження цих проектів або про відмову в їх погодженні.

Положенням № 237/2012 передбачено, що Державна служба України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, проводить аналіз проектів регуляторних актів, що подаються для погодження, та відповідних аналізів регуляторного впливу та приймає рішення про погодження таких проектів або про відмову в їх погодженні.

Відповідно до Положення № 724 Державна регуляторна служба країни є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує, серед іншого, державну регуляторну політику.

Державна регуляторна служба України відповідно до покладених на неї завдань проводить у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», аналіз проектів регуляторних актів, що подаються на погодження та аналіз їх регуляторного впливу, приймає рішення про погодження таких проектів або про відмову в їх погодженні (пп. 8 п. 4 Положення № 724).

Згідно з Положенням № 375 Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Постановою № 160 утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Відповідно до Положення № 236 Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Основними завданнями ДФС є: реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, державної політики з адміністрування єдиного внеску, а також боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), і також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів та внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, здійснення контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів.

У відповідності до Закону № 3166-VI Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та Законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, а також включається до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та опубліковуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Накази міністерства, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Згідно з п. 17 Положення № 731 рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв'язку з:

а) виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під реєстрації нормативно-правового акта;

б) набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині;

в) одержанням повідомлення від Держпідприємництва про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» або повідомлення Держпідприємництва про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону;

в-1) одержанням висновку Мін'юсту, Головного управління Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини;

г) виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт. Відповідно до пункту 16 Положення № 731, у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов'язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність. Зміни і доповнення, внесені до нормативно-правового акта, а також рішення про втрату нормативно-правовим актом чинності, підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому цим Положенням.

Підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть бути інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Згідно з п. 4 Порядку № 32/5 підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є: виявлення обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта; набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині; одержання повідомлення від спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реалізації державної регуляторної політики про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», або про припинення дії регуляторного нормативно-правового акта або окремих його положень відповідно до статті 28 цього Закону; одержання висновку Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, районних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міжрайонних/міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї та практиці Європейського суду з прав людини; виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення № 731 органом, що видав нормативно-правовий акт; інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру прийняття наказів центральними органами виконавчої влади та їх наступної реєстрації Міністерством юстиції України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що як було правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, накази Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13 прийняті з дотриманням вищевикладеної нормативно прописаної процедури, зокрема за умови складання довідок відповідності, пояснювальних записок, погодження їх проектів компетентними суб'єктами владних повноважень та отрмання відповідних висновків.

Крім того, рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, правонаступником якої є ДРС України, від 04.07.2014 р. № 486 та рішення ДРС України від 23.01.2015 р. № 21, а також рішення Міністерства юстиції України щодо реєстрації вищевказаних наказів Міністерства фінансів України прийнятті у відповідності до законодавчих приписів та на підставі повноважень зазначених суб'єктів влади.

При цьому, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не було надано жодних належних та допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, які б вказували на наявність достатніх та необхідних правових підстав для визнання незаконними і скасування оскаржуваних ним рішень ДРС України, Міністерства юстиції України та наказів Міністерства фінансів України.

Натомість, відповідачі, діяючи на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України, довели перед судом правомірність прийняття ними таких рішень та наказів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що накази Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13, рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, правонаступником якої є Державна регуляторна служба України, від 04.07.2014 р. № 486 та Державної регуляторної служби України від 23.01.2015 р. № 21, а також рішення Мінюсту щодо реєстрації наказів Мінфіну від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13, прийняті відповідачами на підставі, у спосіб та в межах наданих їм повноважень.

2. Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 12.05.2015 р. вих. № 6065/10/10-13-11-02-10, ГУ ДФС у Київській області від 13.07.2015 р. вих. № 1901/10/10-36-15-01 про результати розгляду скарги, ДФС України від 30.09.2015 р. № 20740/6/99-99-11-02-02-15, судова колегія зазначає наступне.

Так, відповідно до п.п. 49.3, 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного цифрового підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 Закону № 852-IV електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) та використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Пунктом 4 розділу ІІ Інструкції № 233 передбачено, що податкові документи в електронному вигляді з обов'язковими реквізитами (у тому числі з електронним цифровим підписом платника податків (його посадових осіб), подані відповідно до цієї Інструкції згідно із законодавством є оригіналами, мають юридичну силу, повинні зберігатися та можуть використовуватися від час судового або досудового вирішення спорів.

Отже, податковим законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, регламентовано імперативний обов'язок для всіх платників ПДВ щодо подання податкової звітності з цього податку виключно в електронній формі.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що невиконання позивачем вказаного імперативного зобов'язання шляхом подання 08.05.2015 р. декларації з ПДВ за квітень 2015 року з відповідними додатками і доповненнями, обумовлює відсутність у контролюючого органу не лише обов'язку, а й права її приймати.

Тож, оскаржувані позивачем рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 12.05.2015 р. вих. № 6065/10/10-13-11-02-10, ГУ ДФС у Київській області від 13.07.2015 р. вих. № 1901/10/10-36-15-01, ДФС України від 30.09.2015 р. № 20740/6/99-99-11-02-02-15, прийняті зазначеними відповідачами на підставі, у спосіб та в межах наданих їм повноважень, а тому підстави для їх скасування відсутні.

З огляду на вищезазначене та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання незаконними і скасування оскаржуваних рішень та наказів відповідачів та для задоволення решти позовних вимог як похідних, а саме щодо зобов'язання відповідача-3 включити відомості з поданої позивачем податкової декларації з ПДВ за квітень 2015 року, доповнення та додатків до неї, до облікових даних щодо цього товариства в інформаційних базах даних ДФС України та щодо зобов'язання ДП «Українська правова інформація» опублікувати у журналі «Офіційний вісник України» резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконними і скасування (втрату чинності) наказів Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та від 23.01.2015 р. № 13.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, що судом спотворено дату його ухвалення, приховано прізвища та ініціали суддів і секретаря судового засідання, спотворено найменування ДПІ та вимоги позивача, приховано прізвища представників учасників справи, приховано стислу позицію позивача спростовуються безпосередньо самим рішенням суду, яке оскаржується позивачем та скорочений і повний текст якого містяться в матеріалах справи /Т.3 а.с.269-281/.

Твердження апелянта про те, що судом приховано інтерес держави позбавити його 335322,00 грн. від'ємного значення сум ПДВ є голослівними, не підтверджуються жодними належними і допустими у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами та апеляційним судом не приймаються.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції приховано приховано процесуальні дії у справі та заяваи та клопотання позивача, а саме: заяву від 21.01.2016 р. про усунення недоліків позову, додаток до вказаної заяви від 22.01.2016 р., пояснення на заперечення на адміністративний позов від 07.09.2017 р., клопотання про відкладення судового засідання від 13.12.2017 р., колегія суддів вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення спірних правовідносин та не є правовими підставами у розумінні ст. 317 КАС України для скасування рішення суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказані заяви та клопотання позивача були прийняті до розгляду судом перш9ої інстанції та відповідно вирішені.

Посилання апелянта на те, що судом приховано обставини та докази, оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, не наведено висновку про порушення рішеннями ДПІ, ГУ ДФС та ДФС прав та інтересів позивача є необґрунтованими та спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду, в якій, окрім іншого, встановлено, що спірні рішення ДПІ, ГУ ДФС та ДФС прийняті у відповідності до норм законодавства та є правомірними, що виключає підстави вважати, що вони порушують права та інтереси позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в рішенні від 28.10.2010 р. в справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що з огляду на предмет справи наведене національними судами обґрунтування відмови в задоволенні вимог заявниці видається належним і достатнім, а тому Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності в тому, що суди відмовилися детально розглянути доводи заявниці.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Твердження апелянта про те, що він не погоджується з мотивами застосування судом норм права, на підставі яких ухвалено рішення, та незастосування норм, на які він посилається позивач, а також, що оскаржуване ним рішення суду є маніпуляцією, провокацією та мудроміром судів вищестоящих інстанцій, є необґрунтованим також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не доводять наявності правових підстав, прямо передбачених ст. 317 КАС України.

Доводи апелянта про те, що рішення суду прийнято в письмовому провадженні, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що рішення прийнято у відкритому судовому засіданні, в якому за участю, зокрема представника позивача, було проголошено його вступну та резолютивну частини, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України /Т.3 а.с. 267-271/.

Доводи апелянта про те, що апелянт стверджує, що рішення суду постановлено несвоєчасно, що суд самоусунувся від здійснення судового контролю, порушив принцип верховенства права, що громадянин ОСОБА_4 не може бути суддею, а тому, на думку апелянта, рішення суду прийнято неповноважним складом суду, що суд неправомірно вимагав від нього сплати судового збору у збільшеному розмірі, не ґрунтуються на нормах законодавства та є голослівними і надуманими.

Таким чином, проаналізувавши та перевіривши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Рішення виготовлено 11 липня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: