Справа № 802/230/18-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2018-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/230/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

12 липня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Боровицького О. А.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Плахотнюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року (прийняте в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2018 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив визнати протиправною та скасувати відмову відповідача, викладену в листі К-20895/0-3142/6-17 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, площею 2 га. (землі знаходяться за межами населених пунктів і є державною власністю); зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га. із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту і є державною власністю.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами адміністративної справи, 14 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, розміром 2,0 га.

Листом № К-20895/0-5742/6-16 від 16 грудня 2016 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило ОСОБА_4 у наданні такого дозволу, посилаючись на те, що земельний масив, який зображений на картографічному матеріалі, відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, які з метою реалізації ініціативи Держгеокадастру та розпорядження Кабінету Міністрів України № 898-р від 19 серпня 2015 року "Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитеростичної операції земельними ділянками" зарезервовано наказом Головного управління № 21 від 07 квітня 2016 року "Про призначення земельних ділянок для надання учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей" для надання учасникам антитеростичної операції та членам родин загиблих із їх числа, та відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України у зв'язку з невідповідністю місця розташування об'єкта (земельної ділянки) вимогам законів.

Така відмова була оскаржена позивачем до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року у справі № 802/25/17-а адміністративний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцуна С.В. від 16 грудня 2016 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства площею 2 гектари із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 гектари із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту.

На виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року у справі № 802/25/17-а ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянуло клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту.

Листом від 22.05.2017 року К-20895/0-3142/6-17 відмовлено у наданні такого дозволу. Відмова мотивована тим, що згідно з даними публічно-кадастрової карти України, земельна ділянка, на яку позивач бажає отримати дозвіл на розробку документації із землеустрою, сформована шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за кошти державного бюджету у 2013 році та присвоєно кадастровий номер. Посилаючись на норми ч. 6 ст. 79-1 ЗК України, відповідачем зазначено, що місце розташування об'єкта не відповідає схемі землеустрою, наявній в технічній документації із землеустрою інвентаризації земель Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яку має намір отримати позивач, є сформованою та її подальше формування здійснюється лише за технічною документацією, а не за проектом землеустрою, як про це просить позивач, а тому відмовляючи у наданні відповідного дозволу, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.79-1 ч. 1, ч.6, ч.9 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

В статтях 125, 126 ЗК України вказано порядок реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності та права користування земельними ділянками.

Так, суд звертає увагу на те, що земельна ділянка, на яку позивач бажає отримати дозвіл, не перебуває у власності або користуванні третіх осіб, а тому ст.79-1 ч.6 ЗК України не може бути застосована в даному випадку.

При цьому, на спірні правовідносини поширюються норми ст.ст.80, 81, 84 ч.1 79-1 ч.5, 116, 118 ЗК України як норми спеціальні, оскільки позивач виявив намір сформувати нову земельну ділянку, у зв'язку з чим відбудуться зміна в межах, площі, й інформація про земельну ділянку буде різнитися від тієї інформації, яка внесена до ДЗК України.

Проте, судом першої інстанції не було звернуто увагу на те, що у відповідача є лише технічна документація про інвентаризацію земельної ділянки, речового права не зареєстровано по даний час, а тому ст. 79-1 ч.6 ЗК України не може застосовуватись, оскільки формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Положеннями ст.ст. 116, 118, 121, 122 ЗК України визначаються повноваження центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 цієї статті). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч.4 цієї статті).

В силу п. «б» ч. 1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної та комунальної власності в розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

У відповідності до ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, вказаними положеннями ст. 118 ч.7 ЗК України визначено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, при прийнятті вказаного рішення, відповідач допустив порушення норм ст.ст.116, 118 ч.7 ЗК України. При цьому, положеннями ч.7ст.118 ЗК України визначені виключні підстави для відмови відповідачу у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які не містять підстави, що зазначені в листі відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення відповідача, оформлене як відмова у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, не узгоджується з критеріями правомірності, які пред'являються до рішень суб'єктів владних повноважень та закріплені статтею 2 КАС України, а тому адміністративний позов ОСОБА_4 в цій частині підлягає задоволенню.

Враховуючи протиправність рішення, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до статті частини третьої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне, з метою відновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Формулюючи таким чином рішення зобов'язального характеру, суд виходить з наступного.

Згідно з матеріалами справи, відповідач вже відмовляв позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстави резервування її для подальшої передачі учасникам АТО. Така відмова була скасована в судовому порядку як протиправна та було зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву. При цьому відмова, яка оскаржується в даному судовому провадженні, прийнята на виконання постанови суду, яка набрала законної сили, мотивована вже іншою підставою. Вказані обставини переконливо свідчать про систематичність порушень прав позивача з боку відповідача; свідомому самоусуненні відповідача від сприяння позивачу у реалізації його конституційного права на володіння землею.

При цьому, суд не вважає задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача надати відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою втручанням в дискреційні повноваження відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії скасувати.

Прийняти нову постанову про задоволення позову.

Визнати протиправною і скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, вкладеною в листі К-20895/0-3142/6-17, в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, площею 2 га.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_4 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га., із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту і є державною власністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 липня 2018 року.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сушко О.О. Боровицький О. А.