Справа № 336/6300/17(2-а/336/563/2017)
Суддя: Щербак А.А.
Дата ухвалення: 2018-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
11 липня 2018 року Справа № 336/6300/17 2-а/336/54/2018
Судді Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду Щербака А.А., за наслідками розгляду апеляційної скарги Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018р. (суддя Наумов О.О., м. Запоріжжя) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про скасування рішення та зобовязання вчинити дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 34 КАС України викладаю окрему думку.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 218р. було апеляційну скаргу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про скасування рішення та зобовязання вчинити дії скасовано.

В задоволенні позову відмовлено.

З таким висновком погодитись не можу з огляду на таке.

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про скасування рішення та зобовязання вчинити дії.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018р. позов задоволено.

Суд вирішив скасувати рішення відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 13.09.2017 року про відмову у реєстрації проживання ОСОБА_2, 08.02.2008року народження, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Карабишева буд. 19-а.

Зобов'язати забезпечити відділ реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради державної реєстрації місця проживання ОСОБА_2, 08.02.2008року народження, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Карабишева буд. 19-а.

Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначено, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем по справі для реєстрації місця проживання ОСОБА_2, 08.02.2008 народження не було надано згоди другого з батьків, як це передбачено Постановою КМУ від 02.03.2016 №207. Реєстрація без згоди батька дитини суперечить вимогам чинного законодавства.

Зазначено, що питання визначення реєстрації місця проживання малолітньої дитини має бути вирішено або спільно батьками, або органом опіки та піклування та судом в порядку ЦПК України.

Також зазначено, що вул.. Карбишева в м. Запоріжжя не існує, вона перейменована в вул. Привітну, що судом першої інстанції не було враховано.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивач, має малолітню дитину - ОСОБА_2, 08.02.2008 народження. В свідоцтві про народження дитини в графі батько зазначений ОСОБА_3, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: паспортом позивачки, свідоцтва про народження дитини, актовий запис про народження № 79, вчинений Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 22.01.2008.

Позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Карбишева) буд. 19а з 26.10.2006.

13.09.2017 ОСОБА_1, звернулася до відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання дитини разом зі нею, але отримала відмову. Відмова мотивована відсутністю письмової згоди батька дитини.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернулась до суду з зазначеним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 за місцем проживання матері, хоча і діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

За висновками суду першої інстанції, рішення відповідача у спірних відносинах не може бути визнані правомірним, оскільки прийняте без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані.

Вважаю такі висновки суду першої інстанції вірними.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 за місцем проживання матері, хоча і діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

Судом першої інстанції вірно зазначено, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.

Відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивачки суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вірно судом першої інстанції було враховано рішення Європейського суду з прав людини від 16.05.2013р. у справі «Гарнага проти України» та задоволено позовні вимоги.

Державні органи не виконали своє позитивне зобовязання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її сімейного життя.

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують, оскільки будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір'ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не було встановлено.

За таких обставин, вважаю, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суддя А.А. Щербак