Справа № 800/579/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року

м. Київ

Справа № П/800/579/17

Провадження № 11-11сап18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_3,

представники скаржника - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача - Русакова І. Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні скаргу (позовну заяву) ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17, та

ВСТАНОВИЛА:

07 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 про притягнення судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності».

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та на підставі Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» за розпорядженням керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2017 року № 1443 справу за позовною заявою ОСОБА_3 передано до ВеликоїПалати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 січня 2018 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17.

Скаргу (позовну заяву) мотивовано тим, що оскаржуване рішення ВРП прийняте відповідачем з порушенням вимог статті 2 КАС України, статті 19 Конституції України, без дотримання правових висновків, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 1-1/2004, а також без урахування практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) як джерела права, рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи, Організації з безпеки і співробітництва в Європі,без з'ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Зокрема, у скарзі (позовній заяві) з урахуванням неодноразових доповнень зазначається, що під час прийняття рішення ВРП не врахувала таких обставин:

- приводом застосування до неї найсуворішого дисциплінарного стягнення є єдина за 22 роки роботи на посаді судді постановлена у справі № 758/852/14-к ухвала від 24 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави в мінімальному розмірі відносно ОСОБА_9, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України), не працюючого, не одруженого, без реєстрації, який підтвердив цю інформацію в судовому засіданні, не зміг переконливо назвати джерела доходу та особисто пояснив, що двічі притягувався до адміністративної відповідальності за перебування в стані алкогольного сп'яніння в громадських місцях;

- за наявної можливості не обирати альтернативний запобіжний захід відносно ОСОБА_9 у вигляді застави, оскільки йому інкримінувалось правопорушення, пов'язане з насильством (частина четверта статті 183 Кримінального процесуального кодексу України; далі - КПК України; тут і далі - у редакції, чинній на 24 січня 2014 року), вона додатково визначила заставу в мінімальному розмірі, передбаченому законом, - двадцять мінімальних заробітних плат;

- 28 січня 2014 року підозрюваний був звільнений з-під варти після внесення застави, після чого вважається, що до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді застави;

- ОСОБА_9 та його захисник ухвалу про застосування запобіжного заходу не оскаржили, так само як і не оскаржили після закриття кримінального провадження 26 лютого 2014 року дії судді у відповідні компетентні органи;

- ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у мінімальному розмірі відносно ОСОБА_9 є чинною, реальних негативних наслідків її винесення в процесі дисциплінарного провадження виявлено та доведено не було;

- невжиття нею заходів, передбачених частиною шостою статті 206 КПК України, було обумовлено тим, що: відповідно до протоколу затримання ОСОБА_9 від 23 січня 2014 року він та його захисник заявили органу досудового розслідування клопотання про проходження медичного обстеження, яке було задоволено; огляд здійснено, що підтверджується підписом лікаря швидкої допомоги ОСОБА_10 в протоколі затримання без указівки того, що відносно ОСОБА_9 не можуть здійснюватися процесуальні дії через його стан здоров'я; підозрюваний під час судового засідання повідомив, що розуміє зміст підозри, почуває себе відносно нормально, при цьому не просив перенести розгляд клопотання; за повідомленням прокурора, 23 січня 2014 року призначено судово-медичну експертизу стану здоров'я ОСОБА_9, сумніватись у чому в неї не було підстав, тому відповідно до частини восьмої статті 206 КПК України вона мала право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті;

- відповідач, застосовуючи до неї найсуворішу санкцію дисциплінарної відповідальності, не врахував, що вона має позитивну характеристику, працює суддею з 1994 року та за весь час роботи жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності.

Зазначені вище доводи скаржника ОСОБА_3 є, на її думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП.

09 лютого 2018 року ВРП подала до ВеликоїПалати Верховного Суду відзив на скаргу (позовну заяву), в якому вказала на відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки визначені статтею 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) підстави для його скасування відсутні. ВРП також зазначила, що оскільки Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) не встигла розглянути заяву заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. про проведення спеціальної перевірки судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3, то її було передано для розгляду за загальною процедурою до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ). Розгляд дисциплінарної справи, відкритої ухвалою ВРЮ від 04 серпня 2016 року № 1930/0/15-16, стосовно судді ОСОБА_3 продовжено Другою Дисциплінарною палатою ВРП відповідно до пункту 12.45 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17. Оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні (14 членів ВРП, з яких «за» проголосувало 8, «проти» - 6, «не брали участі в голосуванні» - 0). Відповідач стверджує, що застосування трирічного строку притягнення судді до відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України, оскільки на момент вчинення ОСОБА_3 як слідчим суддею дисциплінарного проступку строк для вирішення питання про внесення подання ВРП про звільнення судді з посади законодавством визначений не був.

У поданій до суду письмовій відповіді на відзив ОСОБА_3 наполягає на викладених у скарзі (позовній заяві) та доповненнях до неї підставах для скасування оскаржуваного рішення ВРП.

У судовому засіданні 31 травня 2018 року ОСОБА_3 та її представники скаргу (позовну заяву) підтримали та просили її задовольнити з викладених у ній підстав. Представник відповідача Русакова І. Г. просила оскаржуване рішення ВРП залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи скаржника, її представників та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та наведені у скарзі (позовній заяві) та доповненнях до неї доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення цієї скарги (позовної заяви).

Матеріалами справи установлено, що рішенням Київської міської ради народних депутатів від 25 жовтня 1994 року № 32 ОСОБА_3 обрано суддею Подільського районного суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 23 вересня 1999 року № 1101-XIV «Про обрання суддів» ОСОБА_3 обрано суддею Подільського районного суду міста Києва безстроково.

08 грудня 2014 року до ТСК надійшла заява заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. від 05 грудня 2014 року за № 05/1/1-123вих-14 про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) у зв'язку з постановленням нею ухвали від 24 січня 2014 року у справі № 758/852/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи - учасника масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до набрання чинності вказаним Законом.

У зв'язку із закінченням повноважень ТСК листом секретаря цього органу заява про проведення перевірки стосовно судді ОСОБА_3 та пов'язані з її розглядом документи надіслані для розгляду за загальною процедурою до ВРЮ.

На засіданні 07 червня 2016 року дисциплінарна секція ВРЮ дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 Ухвалою ВРЮ від 04 серпня 2016 року відкрито дисциплінарну справу стосовно зазначеного судді.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), згідно з яким органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів всіх інстанцій, є ВРП та її дисциплінарні палати.

Згідно з пунктом 32 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дисциплінарні справи, порушені ВРЮ до набрання чинності цим Законом, рішення стосовно яких не прийнято, передаються дисциплінарним органам ВРП для розгляду та прийняття рішень. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, дисциплінарні органи ВРП застосовують дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом. Дисциплінарні справи, відкриті до набрання чинності цим Законом, розглядаються дисциплінарними органами ВРП у порядку, який діяв на день відкриття дисциплінарної справи.

Рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17суддю Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення її з посади судді.

Предметом перевірки Другої Дисциплінарної палати ВРП стали дії судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 під час розгляду нею клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно громадянина ОСОБА_9, який брав участь в масових акціях протесту, що відбувались у період з листопада 2013 року по лютий 2014 року.

Під час розгляду дисциплінарної справи Друга Дисциплінарна палата ВРП установила, що ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 від 24 січня 2014 року у справі № 758/852/14-к задоволено клопотання слідчого та застосовано до ОСОБА_9, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 296 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також визначено розмір застави в межах двадцяти мінімальних заробітних плат (24360 грн). Згідно з повідомленням начальника Київського слідчого ізолятора, ОСОБА_9 звільнено з-під варти 28 січня 2014 року під заставу.

Оцінюючи дії слідчого судді ОСОБА_3, Друга Дисциплінарна палата ВРП виходила з того, що вона в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

- не навела наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення як підстави для застосування запобіжного заходу;

- не зазначила обставин на підтвердження того, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам того, що підозрюваний міг здійснити дії, які зашкодять інтересам розслідування та/або судового розгляду кримінальної справи;

- не оцінила докази, на яких ґрунтувалося клопотання, в контексті належності, допустимості та достовірності і не відкинула ті з них, що не відповідають цим критеріям;

- не виконала вимог частини шостої статті 206 КПК України;

- не відобразила в судовому рішенні повідомлення про надходження заяв народних депутатів України про взяття підозрюваного під особисту поруку.

ДругаДисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що порушення закону, допущені суддею ОСОБА_3 при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9, є очевидними і грубими, дисциплінарний проступок є істотним, а його наслідки негативно вплинули як на права конкретної особи, так і на ступінь довіри суспільства до судової влади в цілому.

Беручи до уваги істотність дисциплінарного проступку та його наслідки, а також ураховуючи дані про суддю ОСОБА_3, Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що застосування до неї більш м'якого виду дисциплінарного стягнення, ніж подання про звільнення судді з посади, не буде пропорційним характеру вчиненого проступку.

07 липня 2017 року ОСОБА_5 як представник ОСОБА_3 звернувся до ВРП зі скаргою на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17.

За результатами розгляду скарги представника ОСОБА_3 ВРП прийняла рішення від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17 про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 про притягнення судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

ВРП погодилася з висновком її Другої Дисциплінарної палати та зазначила, що дії судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 правильно кваліфіковані як такі, що вказують на вчинення істотного дисциплінарного проступку, а наслідки вчинених дій порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. За висновком відповідача, при обранні виду стягнення враховано дані про суддю ОСОБА_3, однак з огляду на характер допущених нею порушень, які свідчать про необ'єктивне та несправедливе здійснення нею правосуддя, а також з огляду на наслідки цих порушень, а саме підрив суспільної довіри до суду, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є пропорційним характеру вчиненого проступку.

Оцінюючи оскаржуване ОСОБА_3 рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу ЄСПЛ у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», 21 грудня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.

Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.

Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.

У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.

Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов'язані зі скаргою, з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

Згідно із частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.

Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.

За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:

1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;

2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;

5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.

На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.

Частиною сьомою статті 266 КАС України визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.

Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та норми частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, в якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його практикою навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада1950 року (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. рішення від 10 лютого 1983 року у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії», пункт 29; та рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00, пункт 42). У межах скарги за статтею 6 Конвенції щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства», пункти 44-47, та вищезазначене рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», пункт 43).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватися в контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, зобов'язані обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Враховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.

Стаття 18 Закону № 1798-VIII передбачає, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п'ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

Згідно з положеннями частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.

Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від 07 листопада 2017 року № 61 та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма її членами, які брали участь у його ухваленні (14 членів), а також що у цьому засіданні ВРП був присутній представник скаржника - ОСОБА_5 При цьому в скарзі ОСОБА_3 ці факти під сумнів не ставляться.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

Оцінюючи рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17 щодо наявності в ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду вважає, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення є встановлення ВРП та її дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.

Згідно із частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув'язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Приписами статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У пункті 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

ЄСПЛ у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та здійснити перегляд у вищій інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

На підставі частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний установити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

За змістом частини першої статті 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд вказує відомості про:

1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа;

2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу;

3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу;

4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини;

5) запобіжний захід, який застосовується.

Слідчий суддя, суд зобов'язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявності всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті (частина друга статті 194 КПК України).

Як зазначалося вище, 24 січня 2014 року слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 постановила ухвалу у справі № 709/226/14-к, якою задовольнила клопотання слідчого та застосувала до ОСОБА_9, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 296 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, а також визначила розмір застави в межах двадцяти мінімальних заробітних плат у сумі 24360 грн.

ДругаДисциплінарна палата ВРП встановила, що у згаданій вище ухвалі слідчий суддя ОСОБА_3 допустила такі порушення:

- не звернула уваги на те, що у низці матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_9 вказано різний час вчинення інкримінованого йому правопорушення за частиною третьою статті 296 КК України; ряд слідчих дій усупереч вимогам частини третьої статті 214 КПК України проведено до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також не уповноваженими на те слідчими; про недопустимість доказів, якими обґрунтовано клопотання (протокол допиту, здійсненого старшим слідчим Печерського РУ ГУ МВС України, протокол огляду місця події, протоколи допиту військовослужбовців ОСОБА_14 та ОСОБА_15.), і які були зібрані з порушенням частини третьої статті 214 КПК України, зазначав у судовому засіданні під час розгляду вказаного клопотання захисник ОСОБА_9;

- поза увагою залишила те, що матеріали клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не містили протоколу його допиту, у додатках до клопотання такий протокол теж не зазначений; повідомлення про змінену підозру ОСОБА_9 отримав після початку судового розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв'язку із чим слідчим суддею було оголошено 30-хвилинну перерву для ознайомлення ОСОБА_9 із цією підозрою;

- не зауважила, що в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вказано, на яких матеріалах ґрунтується переконання слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення;

- не виконала вимог частини шостої статті 206 КПК України стосовно обов'язку щодо захисту прав людини;

- не надала значення тому, що затримання ОСОБА_9 здійснили військовослужбовці військової служби правопорядку України, призначеної для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях, військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання злочинам, іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров'я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов'язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об'єктах. Оскільки у цьому випадку показання свідків - військовослужбовців, що здійснили затримання особи, були єдиним доказом, то за відсутності будь-яких інших фактів на підтвердження отриманих доказів слідчий суддя зобов'язана була оцінити їх з погляду достовірності;

- належно не відреагувала на заяву ОСОБА_9 щодо вчинення стосовно нього під час затримання фізичного насильства з боку військовослужбовців, які за законом не належать до кола службових осіб, уповноважених здійснювати затримання, а також на заяву його захисника, що правоохоронні органи своєчасно не вживають заходів для надання ОСОБА_9 належної медичної допомоги;

- не взяла до уваги тих фактів, що у протоколі затримання ОСОБА_9 не було зафіксовано підстав для його затримання та вказівки на те, у вчиненні якого злочину він підозрюється, як того вимагають приписи статті 208 КПК України;

- не відобразила в ухвалі суду повідомлення про надходження заяв народних депутатів України про взяття підозрюваного під особисту поруку.

Залишаючи без змін рішення своєї Другої Дисциплінарної палати, ВРП дійшла висновку про те, що дії судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 правильно кваліфіковано як такі, що вказують на вчинення істотного дисциплінарного проступку, а наслідки вчинених дій порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. При цьому відповідач виходив з того, що в оскаржуваному рішенні дисциплінарного органу правильно встановлено всі обставини справи, констатовані порушення судді підтвердилися, а наведені в скарзі доводи їх не спростували.

Перевіривши наведені в скарзі ОСОБА_3 доводи, Велика Палата Верховного Суду вважає їх частково обґрунтованими з огляду на таке.

Як зазначалося вище, ОСОБА_9 підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 296 КК України.

Вказана норма КК України передбачає відповідальність за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, які пов'язані з опором представникові влади або представникові громадськості, який виконує обов'язки з охорони громадського порядку, чи іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії. Ця норма в редакції, чинній на 24 січня 2014 року, передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від двох до шести років.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 202 КПК України підозрюваний, обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якщо в уповноваженої службової особи місця ув'язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою. З моменту звільнення з-під варти у зв'язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Під час розгляду дисциплінарної справи Другою Дисциплінарною палатою ВРП встановлено, що слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_3 в ухвалі від 24 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою додатково визначила розмір застави в межах двадцяти мінімальних заробітних плат у сумі 24360 грн. Згідно з повідомленням начальника Київського слідчого ізолятора, ОСОБА_9 звільнено

з-під варти 28 січня 2014 року під заставу.

Таким чином, згідно з наведеними положеннями кримінального процесуального законодавства та встановленими обставинами, ОСОБА_9 фактично вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Вказана ухвала не була оскаржена в апеляційному порядку підозрюваним ОСОБА_9 та його захисниками, а отже, набрала законної сили.

Та обставина, що підсудним особисто та його захисниками дії слідчого судді ОСОБА_3 були сприйняті як незаконні, свавільні та несправедливі, не підтверджена жодним доказом у дисциплінарній справі.

При цьому після набрання чинності Законом № 1188-VII підозрюваний ОСОБА_9 та його захисник до ТСК не подавали заяви в порядку, передбаченому частиною другою статті 2 цього Закону, що свідчить про те, що сторона підозрюваного у справі фактично визнала правомірність судового рішення, ухваленого слідчим суддею ОСОБА_3, а також визнала відсутність підстав для застосування до судді будь-яких заходів, передбачених частинами другою, третьою або четвертою статті 7 цього Закону.

Наведені обставини в їх сукупності свідчать про помилковість висновку ВРП та її дисциплінарного органу про порушення прав ОСОБА_9, з яким нерозривно пов'язаний і висновок про підрив суспільної довіри до суду.

Крім того, не ґрунтується на матеріалах дисциплінарної справи і висновок ВРП та її дисциплінарного органу про невиконання слідчим суддею ОСОБА_3 вимог частини шостої статті 206 КПК України стосовно обов'язку щодо захисту прав людини.

Так, відповідно до цієї норми якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Частинами сьомою та восьмою статті 206 КПК України визначено, що слідчий суддя зобов'язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються.

Аналіз наведених вище положень статті 206 КПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець незалежно від наявності звернення особи про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі поклав на слідчого суддю обов'язок з'ясувати стан здоров'я затриманого та в разі необхідності забезпечити надання йому медичної допомоги, а також відреагувати на можливі порушення законодавства під час затримання або тримання під вартою особи шляхом надання доручення відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи, вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки підозрюваного.

Сумлінне виконання слідчим суддею покладених на нього обов'язків має призвести до захисту порушених прав затриманої особи та покарання винних службових осіб, які допустили порушення закону під час затримання.

Водночас на слідчого суддю прямо не покладається обов'язок щодо контролю за виконанням наданих ним доручень, а в поєднанні з вимогами частини восьмої статті 206 КПК України він має право не вживати дій, передбачених частиною шостою цієї статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються.

У своїх поясненнях до ВРП та в судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_3 та її представники зазначили, що невжиття слідчим суддею заходів, передбачених частиною шостою статті 206 КПК України, було обумовлено тим, що відповідно до протоколу затримання ОСОБА_9 від 23 січня 2014 року він та його захисник заявили органу досудового розслідування клопотання про проходження медичного обстеження, яке було задоволено. При цьому було здійснено медичний огляд затриманого, а також призначено 23 січня 2014 року судово-медичну експертизу стану здоров'я ОСОБА_9, про що в судовому засіданні повідомив прокурор та сумніватись у чому в судді не було підстав, тому відповідно до частини восьмої статті 206 КПК України суддя ОСОБА_3 мала право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті.

Факти здійснення 23 січня 2014 року медичного огляду затриманого ОСОБА_9 та призначення слідчим органу досудового розслідування судово-медичної експертизи стосовно підозрюваного, за результатами якої 24 січня 2014 року встановлено наявність у нього легких тілесних ушкоджень, а також факт звернення ОСОБА_9 29 січня 2014 року до Прокуратури міста Києва із заявою про заподіяння йому тілесних ушкоджень військовослужбовцями при затриманні 23 січня 2014 року, підтверджені матеріалами дисциплінарної справи та інформацією Генеральної прокуратури України, наданою на запит представника скаржника ОСОБА_5

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у слідчого судді ОСОБА_3 були обґрунтовані підстави не проводити 24 січня 2014 року судово-медичне обстеження затриманого ОСОБА_9 та не давати відповідних доручень органу досудового розслідування щодо з'ясування фактів, пов'язаних з його затриманням, оскільки в судовому засіданні прокурор довів, що ці дії вже проводяться.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованим висновок ВРП про невиконання слідчим суддею ОСОБА_3 вимог статті 206 КПК України стосовно обов'язку судді щодо захисту прав людини.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади.

На підставі частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

Згідно з пунктом 1 частини восьмої цієї статті дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев'ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).

У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, визначено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендація КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не дисциплінарної процедури (пункт 40).

Аналізуючи зміст оскарженого рішення ВРП та інші матеріали дисциплінарної справи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що характер допущених суддею ОСОБА_3 процесуальних порушень не має ознак істотного дисциплінарного проступку, який за своєю тяжкістю відповідав би порушенню присяги судді, а містить ознаки дисциплінарного проступку, який на час його вчинення міг би кваліфікуватися за частиною першою статті 83 Закону № 2453-VI як істотне порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, зокрема ненаведення достатніх мотивів ухваленого судового рішення.

Такі ж підстави притягнення судді до дисциплінарної відповідальності передбачено й пунктом «а» частини першої статті 92 Закону № 2453-VI у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» та пунктом «а» частини першої статті 106 Закону № 1402-VIIIу чинній редакції.

При цьому ВРП та її дисциплінарним органом також не було враховано, що справа № 758/852/14-к про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 була єдиною справою, розглянутою суддею ОСОБА_3 у період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності Законом № 1188-VII, рішення у якій могло бути предметом перевірки відповідно до частини першої статті 3 цього Закону.

Таким чином, ВРП не встановила обставин, які б свідчили про системний характер указаних дій судді та переслідування й упереджений підхід при обранні запобіжних заходів до осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, та в подальшому були звільнені від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених Законом України від 21 лютого 2014 року № 743-18 «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Ураховуючи викладене та беручи до уваги те, що суддя ОСОБА_3 має стаж роботи понад 22 роки, позитивно характеризується, за період роботи суддею до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, а також інформацію щодо показників її роботи, яка надана головою Подільського районного суду міста Києва та міститься в матеріалах дисциплінарної справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про невідповідність оскаржуваного рішення ВРП критеріям обґрунтованості та пропорційності, що є підставою для його скасування.

Відповідно до частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.

Керуючись підпунктом 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення», статтями 266, 344, 351, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Скаргу (позовну заяву) ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17, задовольнити.

Рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17, скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: С. В. Бакуліна Л. І. Рогач

В. В. Британчук І. В. Саприкіна

О. Р. Кібенко О. М. Ситнік

Л. М. Лобойко О. С. Ткачук

Н. П. Лященко В. Ю. Уркевич

О. Б. Прокопенко О. Г. Яновська

Повний текст постанови підписано 03 липня 2018 року.