Справа № 815/5188/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/5188/17

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду, яка прийнята 01 грудня 2017 року у складі суду судді: Гусева О.Г. в місті ОСОБА_1 по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання неправомірними дії, скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, за результатом якого позивач просив: визнати неправомірними дії ГУ ДФС в Одеській області щодо винесення податкової вимоги № Ю-606-25 від 08.08.2017 року про сплату податкового боргу у розмірі 708989,15 грн. зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені; скасувати податкову вимогу № Ю-606-25 від 08.08.2017 року про сплату податкового боргу у розмірі 708989,15 грн. із сплати єдиного внеску, штрафів, пені.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2017 року заявлений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДФС в Одеській області було сформовано податкову вимогу про сплату позивачем податкового боргу у розмірі 708989,15 грн. зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені.

Як зазначає сам відповідач, підставою для виставлення вказаної податкової вимоги є не перерахування АТ «Єврогазбанк» до державного бюджету платежів згідно платіжних доручень № 13388 від 19.06.2014 року на суму 108212,88 грн., з призначенням спрямованим на сплату єдиного внеску нарахованого на заробітну плату робітникам за першу половину червня 2014 року та платіжне доручення №13193 від 17.06.2014 року на суму 130434, 17 грн., спрямовані на сплату єдиного внеску за травень 2014 року.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, посилаючись на те, що ним свій обовязок виконано та він не може нести відповідальність за банківську установу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову з огляду на викладене.

Відповідно до п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Правовий аналіз наведених нормативних приписів дозволяє дійти висновку, що законодавець не звільняє платника податків від обов'язку сплатити суму основного зобов'язання або податкового боргу, а лише звільняє від відповідальності за порушення строків зарахування такого зобов'язання або боргу до бюджетів або державних цільових фондів, зокрема фінансової, як то - нарахування пені.

Отже, не зважаючи на звільнення від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі податків, зборів та інших платежів до бюджетів, приписи п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України при їх логічному тлумаченні покладають на платника податків обов'язок погасити суму основного зобов'язання шляхом її зарахування на відповідні рахунки органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом із тим, положення п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначають податковим обов'язком обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Зі змісту наведених понять вбачається, що законодавець пов'язує обов'язок платника податків по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання з моментом сплати такого зобов'язання.

У той же час, Податковий кодекс України не наводить визначення поняття «сплата», утім відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж зазначені, строки виконання доручень клієнтів.

Положеннями п. 22.4 ст. 22 названого Закону передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Системний аналіз викладеного, свідчить про те, що виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання, а отже його сплата, пов'язане з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов'язань.

ПАТ «Одесагаз» були надані АТ «Єврогазбанк» платіжні доручення №13388 від 19.06.2014 року на суму 108212, 88 грн., спрямовані на сплату єдиного внеску утриманого із заробітної плати за першу половину червня 2014 року, № 13193 від 17.06.2014 року на суму 130434,17 грн., спрямовані на сплату єдиного внеску за травень 2014 року.

Відповідно до відміток АТ «Єврогазбанк» вказані платіжні доручення були прийняті до виконання.

Заявами №83 від 20 червня 2014 року, №122 від 26 червня 2014 року, ПАТ «Одесагаз» проінформувало податковий орган, що підприємством здійснено оплату по податковим зобовязанням у встановлені законодавством строки.

Однак, як зазначає відповідач, АТ «Єврогазбанк» не перерахував до державного бюджету згідно платіжних доручень № 13388 від 19.06.2014 року на суму 108212,88 грн., з призначенням спрямованим на сплату єдиного внеску нарахованого на заробітну плату робітникам за першу половину червня 2014 року та платіжне доручення №13193 від 17.06.2014 року на суму 130434, 17 грн., спрямовані на сплату єдиного внеску за травень 2014 року.

Отже, факт направлення позивачем вищенаведених платіжних доручень з належними та допустимими реквізитами дозволяє дійти висновку про виконання позивачем обов'язку покладеного на нього законодавцем та закріпленого статтею 67 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції першої, що оскільки неперерахування податку або збору не є наслідком винних дій позивача, то до нього не може бути пред'явлена вимога про повне перерахування податкових платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Більш того, колегія суддів наголошує, що як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, відповідачем не надано жодного доказу щодо наявності у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі, вказаному у платіжному дорученні.

Відповідач лише вказує на те, що АТ «Єврогазбанк» не перерахував до державного бюджету згідно платіжних доручень № 13388 від 19.06.2014 року на суму 108212,88 грн., з призначенням спрямованим на сплату єдиного внеску нарахованого на заробітну плату робітникам за першу половину червня 2014 року та платіжне доручення №13193 від 17.06.2014 року на суму 130434, 17 грн., спрямовані на сплату єдиного внеску за травень 2014 року.

Проте, наведені доводи відповідача судом першої інстанції з наведених вище підстав вірно визнані необґрунтованими.

Також колегія суддів наголошує, що відповідач жодним чином не обґрунтував не виконання рішень судів саме з питання вини позивача щодо перерахування коштів за наведеними платіжними дорученнями, якими скасовані попередньо винесені відповідачем податкові вимоги з цих самих підстав, зокрема, рішення у справі № 815/82/15, що набрало законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частина 2 статті 77 КАС України встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2017 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання неправомірними дії, скасування податкової вимоги залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець