Справа № 335/10251/17(2-а/335/469/2017)
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"26" червня 2018 р. справа 335/10251/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І. Головко О.В.

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

представника ОСОБА_1 та Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя

на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.10.2017 (суддя Воробйов А.В.)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя

про зобов'язання поновити виплату пенсії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26.08.2017 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя, в якому вказує що отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. Представник позивача 21.07.2017 звернувся з заявою про поновлення виплати пенсії, в задоволенні якої відмовлено. Позивач просить:

- визнати протиправним рішення №29/05 від 03.08.2017 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1;

- зобов'язати з 07.10.2009 поновити виплату пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру дитині війни (ас1,14).

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.10.2017 позов задоволений частково:

- визнано протиправним і скасовано рішення управління Пенсійного фонду №29/05 від 03.08.2017 про відмову ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1;

- зобов'язано управління Пенсійного фонду з 28.02.2017 поновити ОСОБА_1 виплату пенсії;

- позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 27.02.2017 залишені без розгляду;

- в решті позову відмовлено (ас30).

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити постанову суду та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на безпідставну відмову в поновленні виплати пенсії з дня прийняття рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009. Про порушене право позивач дізнався, отримавши рішення управління Пенсійного фонду №29/05 від 03.08.2017 про відмову в поновленні виплати пенсії. Крім того, до нього має бути застосована стаття 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо виплати пенсії за весь час з моменту припинення (ас33).

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позову. Вказують на відсутність пенсійної справи ОСОБА_1 При зверненні за поновленням пенсії не надані документи що позивач є громадянином України та зареєстрований на території Україні (ас39).

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини 3 статті 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, пунктом 2 частини 1 статті 49, статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, після рішення Конституційним Судом України, управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Посилання управління Пенсійного фонду на відсутність в архіві пенсійної справи ОСОБА_1 не може бути підставою для позбавлення конституційного права особи на зароблену пенсію.

Доводи апеляційної скарги про відсутність документів що позивач є громадянином України та зареєстрований на території Україні прямо протирічать висновкам Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009. Водночас, колегія суддів звертає вагу, що до справи надана копія закордонного паспорта громадянина України ОСОБА_1 (ас10), картки платника податків (ас11), пенсійного посвідчення (ас6), трудової книжки (ас7), - тобто достатньо документів для поновлення виплати пенсії.

В рішенні у справі «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що позбавлення заробленої пенсії в залежності від місця проживання є порушенням статті 14 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки має місце дискримінація, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, через те що порушено право мирно володіти майном.

В свою чергу, районний суд правильно відмовив в задоволенні позовних вимог про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру дитині війни.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії в зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

В спірних правовідносинах з 07.10.2009 пенсія позивачу не нараховувалась.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Доводи позивача що про порушене право він дізнався, отримавши рішення управління Пенсійного фонду №29/05 від 03.08.2017 про відмову в поновленні виплати пенсії, колегією суддів не приймаються. Наявність звернення свідчить про обізнаність про порушення права (ас4,5).

Також суд першої інстанції правильно вказав, що ні в позовній заяві, ні при розгляді справи по суті ОСОБА_1 та його представники не ставили питання про поновлення строку звернення до суду.

Однак при обрахунку шестимісячного строку, районний суд не звернув увагу, що згідно поштового конверту позовна заява подана 26.08.2017, а тому допущена помилка має бути виправлена.

Керуючись статтями 241-245, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя задовольнити частково.

Змінити постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.10.2017, виклавши частини 3, 4 резолютивної частини в такій редакції:

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя з 26.02.2017 поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1.

Позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 25.02.2017 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з 26.06.2018 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий: А.В. Суховаров

Суддя: Т.І. Ясенова

Суддя: О.В. Головко