Справа № 826/3461/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3461/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.

секретаря Андрієнко Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду м. Києва, Державної судової адміністрації України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, -

У с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Апеляційного суду м. Києва 9далі - відповідач 1), Державної судової адміністрації (далі - відповідач 2), у якому просила: визнати протиправними дії відповідачів про відмову у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги судді у зв'язку із відставкою; зобов'язати нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 - ти місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 271150 грн.

В обгрунтування вимог посилається на те, що відповідачами необґрунтовано та всупереч положенням законодавства відмовлено у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, на підставі частини 1 статті 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, діючій до 27.03.2014. Зокрема зазначає, що зміни встановлені Законом «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» стосуються лише тих суддів, які набули право на відставку і отримання, пов'язаних з цим виплат, після набуття чинності новими законодавчими положеннями, і не можуть розповсюджуватися на неї, оскільки вона набула права на відставку ще 24 березня 2006 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що чинна редакція Закону «Про судоустрій і статус суддів» на момент реалізації позивачем права на відставку не передбачає права судді на отримання вихідної допомоги. При цьому, місцевий суд відхилив посилання позивача на набуття права на відставку ще у 2006 році, зробивши висновок, що право на отримання вихідної допомоги ставиться в залежність від фактичної реалізації права на відставку.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, що і позовна заява.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що на підставі постанови Верховної Ради від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року №282-ос позивача звільнено з посади та відраховано зі штату.

Позивач звернулася до відповідачів із заявами про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 27 березня 2014 року), виходячи з того, що право на відставку у неї виникло ще у 2006 році.

За результатами розгляду вказаних заяв відповідачами у листах від 09 лютого 2017 року №14/0403/16 та від 20 лютого 2017 року №Б146-17-158/17 повідомлено про відсутність правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки частина перша статті 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів» втратила чинність згідно із Законом «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Уважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася у суд із даним позовом.

Надаючи оцінку діям та рішенню відповідача, колегія суддів ураховує наступне.

Частиною 1 ст.136 Закону від 7 липня 2010 року N 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції, чинній до 27.03.2014 року) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Втім, підпунктом 1 п. 28 Закону від 27.03.14р. №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» статтю 136 Закону «Про судоустрій та статус суддів» виключено. Закон №1166-VII набрав чинності 01.04.14р.

Як встановлено вище, питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою 08.09.2016, наказом від 21.09.2016 №131/к позивача звільнено з посади судді апеляційного суду м. Києва.

У рішенні Конституційного Суду від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, у даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою постанови про звільнення позивача.

Станом на дату звільнення позивача норма Закону N 2453-VI, яка передбачала виплату вихідної допомоги, втратила чинність.

Поміж тим, Закон від 12 лютого 2015 року N 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28.03.15р., не містить положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ними рішень, вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень/дій (ст.2 КАС ), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. Зазначена норма кореспондується з ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Посилання позивача на те, очікувана вихідна допомога, яка була гарантована державою у ст.136 Закону «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній під час її перебування на цій посаді, відповідно до практики Європейського суду з прав людини є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції , колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві існує неоднозначність у тлумаченні норми права та з приводу цього існує судовий спір.

Ураховуючи те, що на момент звільнення позивача з посади судді, у національному законодавстві не існувало норми, яка передбачала виплату вихідної допомоги, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутні.

Окрім того, колегія суддів звергає увагу на те, що Конституційний Суд у своєму рішенні від 19.11.13р. у справі № 1-1/2013 зазначив, що «за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір».

Отже, враховуючи, що на момент винесення постанови Верховної Ради про звільнення позивача із посади судді норми статті 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів», які гарантували виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати позивачу такої допомоги.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №808/826/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, ч. 2 ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя - доповідачЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 04 липня 2018 року.)