Справа № 512/501/17
Суддя: Бростовська Н. О.
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/512/12/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Савранський районний суд Одеської області в складі судді Бростовської Н.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любашівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

06.10.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Савранського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Любашівського об'єднаного управління ПФУ Одеської області про визнання дій протиправними і дискримінаційними, та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що він є ветераном праці, з 2001 року має інвалідність 1 групи по зору та отримує пенсію, в 2014 році у зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в його населеному пункті він змушений був покинути Луганську область і переїхати проживати в с.Дубинове, Савранського району, Одеської області; з жовтня 2014 року позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та з цього часу отримував належну йому пенсію в Любашівському об'єднаному управлінні ПФУ Одеської області. В листопаді 2016 року позивач поїхав відвідати рідних та близьких, які залишилися в Луганській області на непідконтрольній Україні території. Повернувшись навесні 2017 року в с.Дубинове позивач дізнався, що йому з 01.04.2017р. відповідачем припинено виплату пенсії, на що він 24.04.2017р. подав заяву про поновлення виплати пенсії з 01.04.2017р., проте на час засідання комісії він не був присутній в с.Дубинове і 24.05.2017р. Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Савранській РДА відмовила йому у поновлені виплати пенсії. Немаючи засобів для існування позивач знову поїхав в Луганську область, а в липні 2017 року він повернувся в с.Дубинове, і за його заявою з 01.08.2017р. йому було поновлено виплату пенсії, яку він отримує і зараз, але нараховану пенсію за 4 місяці з квітня по липень 2017 року в сумі 17580,66грн. йому так і не виплачено. При зверненні позивача у вересні 2017 року до Любашівського об'єднаного управління ПФУ та Головного управління ПФУ в Одеській області щодо виплати пенсії за вказаний період йому було відмовлено у зв'язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи та зміни місця проживання. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач просить визнати дії останнього щодо припинення виплати пенсії за період з квітня по липень 2017 року протиправними і дискримінаційними, та зобов'язати відповідача виплатити йому виниклу заборгованість з пенсії за вказаний період в сумі 17580,66грн..

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 10.10.2017р. було відкрито скорочене провадження у справі та запропоновано відповідачу подати заперечення проти позову та необхідні документи або заяву про визнання позову (а.с.21).

24.10.2017р. від відповідача надійшли заперечення на адміністративний позов ОСОБА_1, в яких він посилається на те, що останній числився в списках тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб, він 10.11.2016р. перетинув кордон с.Курахове, Мар'ївського району, Донецької області, та на момент перевірки 02.03.2017р. був відсутній за місцем фактичного проживання в с.Дубинове, на підставі чого 20.03.2017р. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Савранській райдержадміністрації винесено рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017р., а з 20.07.2017р. позивач прибув і подав завяву про поновлення виплати пенсії, та Комісією було прийнято рішення №12 від 27.07.2017р. про поновлення виплати пенсії з 01.08.2017р.. Відповідач в своїх діях керувався положеннями п.3 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до якого підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа, зокрема, повернулася до покинутого місця постійного проживання, а також п.п.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно якого соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, а тому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю (а.с.24-28).

Враховуючи неприбуття позивача і представника відповідача в судове засідання 14.12.2017р., судом прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі ч.6 ст.128 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.).

Оскільки 15.12.2017р. набрала чинності нова редакція КАС України, то суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Приймаючи до уваги те, що станом на дату прийняття рішення у справі вона знаходить на стадії розгляду у письмовому провадженні, відповідно справа розглянута з урахуванням положень п.10 ч.1 ст.4, ч.ч.4, 5 ст.250 КАС України в редакції з 15.12.2017р..

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином України, зареєстрований та до 2014 року проживав в м.Вахрушеве, Луганської області, що підтверджується копією його паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с.9); є ветераном праці, що підтверджується посвідченням безтерміновим і дійсним на всій території України (а.с.12), та з 01.06.2004р. згідно довідки Луганського обласного центру медико-соціальної експертизи серії НОМЕР_3 має першу групу інвалідності безстроково у зв'язку із загальним захворюванням по зору (а.с.13, 15).

У жовтні 2014 року в зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті позивача він змушений був покинути Луганську область та переїхати проживати в с.Дубинове, Савранського району, Одеської області.

Так, відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 23.10.2014р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання позивача з 03.10.2014р. є вул.Прибужська, буд.47, в с.Дубинове, Савранського раону (а.с.10).

Позивач перебуває на обліку у Любашівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області, що підтверджується довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії №439/03 від 02.10.2017р. за особовим рахунком НОМЕР_4 за період з 01.01.2017р. по 31.10.2017р. (а.с.14).

Як вбачається з вказаної довідки позивачу було нараховано Любашівським об'єднаним управлінням ПФУ Одеської області, але не виплачено пенсію за період з квітня 2017 року по липень 2017 року в загальній сумі 17580,66грн. (4374,69грн. + 4401,99грн. + 4401,99грн. + 4401,99грн.) (а.с.14).

Згідно листа-відповіді Любашівського об'єднаного управління ПФУ Одеської області від 27.09.2017р. №2504/04 на адресу позивача, з посиланням на п.п.4 і 5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно яких соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, 20.03.2017р. комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Савранській райдержадміністрації винесено рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017р. (протокол №4 від 20.03.2017р.) (а.с.16, 29).

Підставою для прийняття такого рішення стали отримані відповідачем списки тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб, в яких зазначено, що ОСОБА_1 10.11.2016р. перетинув кордон с.Курахове, Мар'ївського району Донецької області, та на момент перевірки 02.03.2017р. був відсутній за місцем фактичного проживання в с.Дубинове (а.с.16).

Аналогічні пояснення щодо припинення виплати пенсії позивачу надані відповідачем у своїх запереченнях на позов на а.с.28 (а.с.24-29).

Розглядаючи справу суд виходить з того, що суть позову полягає у протиправних, на думку позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії, діях відповідача щодо припинення призначеної йому виплати пенсії за період з квітня по липень 2017 року.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи суд вважає, що для вирішення спору необхідно з'ясувати належність виконання відповідачем повноважень щодо здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі та відповідність оскаржуваних дій відповідача ст.19 Конституції України та ст.2 КАС України.

Щодо статусу внутрішньо переміщеної особи суд зазначає наступне:

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов'язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у п.35 рекомендаційного акту Організації Об'єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, який набрав чинності 22.11.2014р. (далі - Закон №1706-VII).

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст.9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Щодо чинного механізму виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам слід зазначити наступне:

Згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Відповідно до п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 Закону №1706-VII та абзацом шостим цього пункту. Довідка Управління соціального захисту населення Савранської РДА від 23.10.2014р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка була видана позивачу, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 вказаного Закону.

Згідно з п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», соціальні виплати припиняються у разі, зокрема, отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Чинний механізм виплати пенсій, який поєднує право на пенсію з реєстрацією пенсіонера як внутрішньо переміщеної особи, призвів до звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.

Про право на пенсійне забезпечення в Україні:

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч.1 ст.46 Конституції України.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01.02.2007р., визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2003р. №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст.4 цього Закону визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ураховуючи те, що відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Оцінка дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу:

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

У ч.1 ст.49 Закону №1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, який є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявною у матеріалах справи копією листа-відповіді Любашівського об'єднаного управління ПФУ Одеської області від 27.09.2017р. №2504/04 на адресу позивача виплата йому пенсії з 01.04.2017р. «була призупинена у зв'язку з отриманням відповідачем списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб, в яких зазначено, що ОСОБА_1 10.11.2016р. перетинув кордон с.Курахове, Мар'ївського району Донецької області, та на момент перевірки 02.03.2017р. був відсутній за місцем фактичного проживання в с.Дубинове» (а.с.16).

Водночас Законом №1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як отримання списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб з підстав перевірки місця їх фактичного проживання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009р. №25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (Заява №10441/06) від 07.11.2013р., яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., вказано, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, на яку заявник скаржився, яка порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (20.03.1952р.) у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції (параграфи 51, 54).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Судом встановлено, що прийняте відповідачем рішення (протокол №4 комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам при Савранській районній адміністрації від 20.03.2017р.) про припинення ОСОБА_1 з 01.04.2017р. виплати пенсії, не містить зазначення підстав для припинення виплати позивачу пенсії.

У своєму листі від 27.09.2017р. №2504/04 та запереченні на адміністративний позов відповідач як на підставу для призупинення виплати пенсії позивачу посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Однак, як свідчить аналіз положень Закону №1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 цього Закону.

Аргументи відповідача, наведені ним у запереченні до позовної заяви, щодо повноважень Кабінету Міністрів України з вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проведення політики у сфері соціального захисту суд вважає безпідставними, оскільки, як свідчить зміст цих рішень Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас суд зазначає, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та №71378/10) від 26.06.2014р. Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому, право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Щокін проти України» (Заяви №23759/03 та №37943/06) від 14.10.2010р., питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу за період з квітня по липень 2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання дій відповідача щодо припинення з квітня по липень 2017 року виплати призначеної позивачу пенсії протиправними та зобов'язання відповідача виплатити позивачу виниклу заборгованість з призначеної пенсії за вказаний період, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання дій відповідача дискримінаційними, то суд приходить до наступного.

Поняття «дискримінація» розкриває Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до п.2 ч.1 ст.1 якого, дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Частина 3 ст.6 вказаного Закону зазначає, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме, зокрема, спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

В свою чергу, як зазначено у пунктах 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013р. справа «Пічкур проти України» практикою суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс протни Сполученого королівства», заява №36042/97).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо не має розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21.02.1997р. у справі «Ван Раалте проти Нідерландів»).

З огляду на зазначене, на думку суду дії відповідача ґрунтуються на положеннях законодавства України, а відтак не спрямовані на дискримінацію особи за ознакою місця проживання, переслідують легітимні та конкретно визначені цілі, а отже відсутні підстави для висновку про дискримінаційний характер дій відповідача.

В силу ч.1 ст.371 КАС України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст.241, ст.ст.242, 243, 244, п.3 ч.2 ст.245, ст.246, п.1 ч.1 ст.371 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати дії Любашівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення виплати призначеної (нарахованої) пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з квітня 2017 року по липень 2017 року, - протиправними.

Зобов'язати Любашівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області, , що знаходиться за адресою: 66502, Одеська область, смт.Любашівка, вул.Мирна, 37а, виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, особовий рахунок НОМЕР_4, заборгованість з призначеної йому пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року.

В частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

В іншій частині позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Савранський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ (підпис)

Суддя Савранського районного

суду Одеської області Бростовська Н.О.