Справа № 808/1995/17
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2018-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 липня 2018 року о/об 16 год. 46 хв.Справа № 808/1995/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Гудименко Я.А., за участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у місті Запоріжжі за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69001, м.Запоріжжя, вул.Возз'єднання України, буд.32)

про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень, зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (надалі - відповідач, Вознесенівське ВП), в якому, з урахуванням доповнень, позивач просить: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів за фактом звернення позивача від 30.12.2016, причин звернення та його наслідків; 2) зобов'язати відповідача дати позивачу письмову відповідь за результатами розгляду звернення позивача від 30.12.2016; 3) визнати, що внаслідок допущеної бездіяльності позивачу заподіяна майнова шкода на суму 72 грн. 41 коп.; 4) стягнути з відповідача на користь позивача одноразово 72 грн. 41 коп. як відшкодування майновї шкоди; 5) визнати, що внаслідок допущеної бездіяльності позивачу заподіяна моральна шкода на суму 50000 грн. 00 коп.; 6) стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду у сумі 50000 грн. 00 коп.

У позовній заяві (т.1, а.с.3-20) та доповненнях до позовної заяви (т.1, а.с.168-176, 188) позивачем зазначено, що 30.12.2016 позивач звернулась до Вознесенівського ВП стосовно неправомірних дій ОСОБА_2, яка мешкає поверхом вище квартири АДРЕСА_1. Позивач просив співробітників поліції вжити заходів стосовно ОСОБА_2 В заяві позивача йшлося про постійні лайки ОСОБА_2 на адресу позивача, погрози вбити, неодноразові вибивання вхідних дверей квартири АДРЕСА_1. Позивач з посиланням на доктрини Європейського суду з прав людини вважає себе особою, потерпілою від протиправних дій ОСОБА_2 06.01.2017 позивач подав згідно Закону України «Про звернення громадян» заяву до відповідача, яка була зареєстрована. З моменту отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 пройшло більше 5 місяців, однак відповіді на свою заяву позивач не отримав, що на його думку є порушенням вимог ст.ст.15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст.1, 2 Закону України «Про Національну поліцію», ст.ст.3, 21, 22, 27 Конституції України. Через бездіяльність, неприйняття відповідачем необхідних заходів реагування на звернення у позивача виникли у психіці негативні стани і процеси - почуття образи, хвилювання, пригніченість, приниження оцінки гідності людини. Звідси, на думку позивача, до нього було застосовано психічне насильство. Моральні страждання позивача мали й зовнішній прояв - головний біль, який спровокував емоційний стрес (приниження, хвилювання, тощо). У зв'язку з цим всі узяті разом пережиті позивачем події, пов'язані з бездіяльністю відповідача, викликали погіршення стану загального самопочуття ОСОБА_1 і примусили її до постійної боротьби за стан свого здоров'я в постійних форс-мажорних обставинах - очікування погроз, лаяття зі сторони ОСОБА_2 Моральної шкоди завдає позивачу і сам факт необхідного звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Враховуючи глибину заподіяних позивачу фізичних страждань і моральних переживань, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у суму 50000 грн. 00 коп. Через бездіяльність відповідача позивач зазнав й майнові збитки - позивач витрачав грошові доходи: на поштові послуги; на ксерокопіювання; на канцтовари (стержні). Загальна сума майнових витрат позивача складає 72 грн. 41 коп.

Позивач підтримав позовні вимоги, наполегливо просив позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду письмові заперечення (т.1, а.с.30-32, 190-191), в яких зазначено, що 05.01.2017 до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_1 щодо неправомірних дій з боку сусідки відносно неї (вх.№52 від 05.01.2017), вказану заяву зареєстровано в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області за №422 від 06.01.2017. За вказаним матеріалом ЄО співробітниками ВП проведено ретельну перевірку, рішення прийнято згідно вимог Закону України «Про звернення громадян» - висновок №1525 від 02.02.2017. Про прийняте рішення заявника повідомлено поштою (вих.№998/46/01/06-2017 від 02.02.2017). Таким чином, заявлені позовні вимоги, на думку відповідача, не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.06.2018 підтримав заперечення, просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд з'ясував наступне.

Сторони у справі не заперечують того факту, що 05.01.2017 до Орджонікідзевського (Вознесенівського) відділення поліції Ленінського (Дніпровського) відділу поліції ГУНП в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_1 щодо неправомірних дій з боку сусідки відносно неї (вх.№52 від 05.01.2017), вказану заяву зареєстровано в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (Орджонікідзевського) Вознесенівського відділення поліції Ленінського (Дніпровського) відділу поліції ГУНП в Запорізькій області за №422 від 06.01.2017 (т.1, а.с.24, 93).

Тобто, заява позивача одночасно зареєстрована за вх.№52 від 05.01.2017 та за №422 від 06.01.2017 в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події.

За змістом звернення ОСОБА_1 (вх.№52 від 05.01.2017, №422 від 06.01.2017 в ЖЄОЗПВКП) є протиправні дії її сусідки ОСОБА_2, які відбулися 12.12.2016 приблизно о 16:00 год., за місцем мешкання ОСОБА_1

Вирішення правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 не є предметом розгляду цієї адміністративної справи.

Судом досліджено відповідь Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області адресовану ОСОБА_1 (вих.№998/46/01/06-2017 від 02.02.2017), в якій зазначено наступне: «… Повідомляю, що за фактом Вашого звернення від 06.012017, зареєстрованого з метою проведення перевірки під номером ЄО №422 було проведено перевірку. В ході проведено перевірки опитати гр.-ку ОСОБА_2, не вдалося можливим та при знаходженні її за місцем мешкання до неї будуть застосовані міри профілактичного характеру. Вважаючи вищевказане, керуючись Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 подальшу перевірку за вашим зверненням припинено. Додаток: копія висновку на одному аркуші …» (т.1, а.с.97).

У зверненні ОСОБА_1 (вх.№52 від 05.01.2017) не заявлено про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Звідси, заява ОСОБА_1 (вх.№52 від 05.01.2017, №422 від 06.01.2017 в ЖЄОЗПВКП) не розглядалась відповідачем як заява про вчинене кримінальне правопорушення.

Судом досліджено: Висновок за матеріалом ЄО №422 від 06.01.2017; рапорти інспектора Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 12.01.2017, 25.01.2017; пояснення ОСОБА_3 (т.1, а.с.92, 94-96).

Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню враховуючи вище викладене та через наступне.

Як зазначено у ч.1 ст.2 Закону України №580-VIII від 02.07.2015 «Про Національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У ст.15 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 «Про звернення громадян» зазначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). (…) Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст.18 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: (…) одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; (…).

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: (…) письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення (…) (ст.19 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 «Про звернення громадян»).

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Відповідно до п.4.6 глави 4 «Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України», затвердженого 10.10.2004 наказом МВС України №1177, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.2004 за №1361/9960 (надалі - «Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України»), звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.

Як зазначено у п.4.7 глави 4 «Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України», відповідь за результатами розгляду звернення в обов'язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв'язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті апаратом МВС, закладами, установами, підприємствами, що належать до сфери управління МВС, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка долучається до матеріалів перевірки звернення. У журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою, або журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли під час особистого прийому, або ЕРК фіксується, що про наслідки перевірки автора повідомлено в усній формі під час особистої бесіди.

Документальних доказів власноручного отримання ОСОБА_1 відповіді (вих.№998/46/01/06-2017 від 02.02.2017) відповідач, його представник, до суду - не надали.

Відповідач зазначає, що про результати розгляду звернення (вх.№52 від 05.01.2017, №422 від 06.01.2017 в ЖЄОЗПВКП) позивача повідомлено поштою (вих.№998/46/01/06-2017 від 02.02.2017).

Однак, документальних доказів надіслання ОСОБА_1 цієї відповіді (вих.№998/46/01/06-2017 від 02.02.2017) відповідачем до суду не надано.

Відтак, відповідачем документально не спростовано доводи позивача про те, що «… З моменту отримання відповідачем заяви пройшло більше 5 місяців, однак відповіді на свою заяву позивач не отримав …».

При цьому, порядок розгляду поставлених у зверненні питань, вжиття конкретних заходів відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Суд не може втручатись у дискреційні повноваження відповідача.

Враховуючи матеріали справи, наведене вище, суд вважає, права, свободи та інтереси позивача будуть захищені якщо буде визнана протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу письмової відповіді про результати розгляду Заяви від 06.01.2017, зареєстрованої в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Орджонікідзевського (Вознесенівського) відділення поліції Ленінського (Дніпровського) відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за №422.

Як зазначено у ст.25 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 «Про звернення громадян», у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов'язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв'язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку. Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Судом у справі, що розглядається, не встановлено прийняття Вознесенівським ВП або його посадовими особами неправомірного рішення, неправомірних дій при розгляді звернення ОСОБА_1 (вх.№52 від 05.01.2017).

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як зазначено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (…) Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивач у позові зазначив, що порушення відповідачем його законних прав призвели до моральних страждань і фізичного болю.

Надані до суду позивачем докази в обґрунтування права на відшкодування моральної шкоди не свідчать про причинний зв'язок між бездіяльністю відповідача та шкодою позивача.

При цьому, протиправність дій відповідача (його посадових осіб) позивачем у суді не доведено.

Позивач не надав до суду доказів того, що проблеми із його здоров'ям не пов'язані з загостренням захворювання за яким ОСОБА_1 отримано інвалідність, віком, впливом негативного оточуючого середовища, екологічних факторів та не є наслідком інших причин.

Згідно з ч.1 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судом з'ясовано, що витрати позивача на поштові послуги, ксерокопіювання, канцтовари (стержні) не є збитками (шкодою) у розумінні ч.1 ст.22 Цивільного кодексу України, ч.5 ст.21 КАС України, оскільки не є наслідком бездіяльності відповідача щодо не надання позивачу письмової відповіді про результати розгляду заяви за вх.№52 від 05.01.2017 (№422 від 06.01.2017 в ЖЄОЗПВКП).

При цьому, витрати позивача на ксерокопіювання, канцтовари (стержні) відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи, згідно з ч.3 ст.132 КАС України.

Позивачем документально не доведено, що саме придбані канцтовари (стержні) використані ним саме при складанні документів по даній справі.

Також, позивачем документально не доведено, що витрати на ксерокопіювання пов'язані з розглядом даної справи.

Так як, позовні вимоги є частково обґрунтованими, позивачем не доведено пов'язаність витрат на придбання канцтоварів (стержнів), ксерокопіювання з витратами по даній справі, то суд вважає, що позивачу має бути відмовлено у стягненні на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у повному обсязі.

Суд, дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази, прийшов до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з'ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Доводи позивача та відповідача частково не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69001, м.Запоріжжя, вул.Возз'єднання України, буд.32) щодо не надання ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) письмової відповіді про результати розгляду Заяви від 06.01.2017, зареєстрованої в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Орджонікідзевського (Вознесенівського) відділення поліції Ленінського (Дніпровського) відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за №422.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У стягненні на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 06.07.2018.

Суддя О.О. Прасов