Справа № 826/3210/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 травня 2018 року №826/3210/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Київського апеляційного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, (далі - позивачі), до Київського апеляційного адміністративного суду, (далі - відповідач), третя особа - Державна судова адміністрація України (далі - третя особа) з урахуванням зміни позовних вимог, про визнання протиправною бездіяльності Київського апеляційного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати помічникам суддів Київського апеляційного адміністративного суду Анапріюк Сніжані Петрівні, Воронець Надії Вікторівні, секретарю судового засідання Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 заробітної плати за період роботи із 26.10.2014 р., секретарю судового засідання Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_4 заробітної плати за період роботи із 16.03.2015 р. у розмірі, визначеному абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII), та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 р. №192-VIII); зобов'язання Київського апеляційного адміністративного суду здійснити відповідний перерахунок заробітної плати помічникам суддів Київського апеляційного адміністративного суду Анапріюк Сніжані Петрівні, Воронець Надії Вікторівні, секретарю судового засідання Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 заробітної плати за період роботи із 26.10.2014 р., секретарю судового засідання Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_4 заробітної плати за період роботи із 16.03.2015 р. у розмірі, визначеному ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII), та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 р. №192-VIII), з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років), у тому числі з індексацією нарахованої суми та з урахуванням виплачених коштів.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в порушення норм Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (за період з 29.03.2015 р. по 09.09.2015 р.), розмір окладу визначався, а заробітна плата. відповідно, позивачам виплачувалась у значно нижчому розмірі, ніж передбачалось нормами вказаних законодавчих актів, що є порушенням прав та інтересів позивачів.

Представник відповідача у письмових запереченнях зазначив, що Київський апеляційний адміністративний суд не наділений правом самостійно здійснювати перерахунок посадових окладів працівників апарату суду, відтак, відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності та порушення прав та інтересів позивачів, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи надав письмові пояснення та заперечення на адміністративний позов, у яких зазначив, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затверджених відповідно до вимог законодавства України у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України, що й здійснювала третя особа, звертав увагу суду на судову практику у аналогічному спорі, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповідне судове засідання сторони та треті особи не прибули, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторони та треті особи повідомлені належним чином. При цьому, у матеріалах справи містяться клопотання позивачів, відповідача та третьої особи про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду позивачі працювали в апараті Київського апеляційного адміністративного суду на посадах помічників суддів та секретарів судового засідання.

З наявних у матеріалах справи довідок Київського апеляційного адміністративного суду та розрахункових листів вбачається, що позивачам нараховувалася заробітна плата з доплатою за ранг, надбавками та преміями:

- ОСОБА_1 у період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р. виходячи з розміру посадового окладу - 1218,00 грн., а з вересня 2015 р. - 2756,00 грн.;

- ОСОБА_2 у період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р. виходячи з розміру посадового окладу - 1218,00 грн., а з вересня 2015 р. - 2756,00 грн.;

- ОСОБА_3 у період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р. виходячи з розміру посадового окладу - 1218,00 грн., а з вересня 2015 р. - 2067,00 грн.;

- ОСОБА_4 у період з березня 2015 р. по грудень 2015 р. виходячи з розміру посадового окладу - 1218,00 грн., а з вересня 2015 р. - 2067,00 грн.

Позивачі, вважаючи вказані розміри посадових окладів такими, що не узгоджуються з вимогами чинного на той час законодавства, звернулися до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Із 26.10.2014 р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», яким внесені зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів.

Абзацом 2 пп. 1 і абз. 3 пп. 2 п. 13 розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Із 28.03.2015 р. Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» змінено редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого, ст. 147 передбачено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Згідно зі ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються у ст. 147 Закону.

Підпунктом 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Наведене узгоджується із положеннями ч.ч. 7, 8 ст. 33 «Про державну службу», згідно з якими, умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» також передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Враховуючи, що вказані видатки на збільшення окладів працівників апаратів судів не передбачені у Державному бюджеті на 2015 р., положення ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Розпорядники (одержувачі) коштів Державного бюджету України реалізують будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Судом встановлено, що у період з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. №268 не вносилися, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатки на реалізацію згадуваних статей Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачалися.

Враховуючи вищевикладене, відповідача не наділено повноваженнями самостійно, без відповідного правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу працівника апарату суду та нарахованих на нього виплат.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 826/294/16.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про правомірність виплати позивачам заробітної плати в межах видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України на час існування спірних правовідносин.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 95, ч. 2 ст. 96, п.п. 2, 3, 4 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 9 КАС України, в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р., серія А, №32, у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 р. (заява №60669/00).

Наведене у сукупності свідчить, що нарахування та виплата відповідачем посадових окладів у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України від 09.03.2006 р. №268, є правомірними.

При цьому, факт виплати заробітної плати, виходячи з розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. №268, позивачами не заперечувався.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надані достатні докази на підтвердження правомірності дій, що є предметом оскарження позивачами, що кореспондується з приписами ч. 1 ст. 19 Конституції України. Позивачі, у свою чергу, не довели обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги щодо перерахунку заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Київського апеляційного адміністративного суду, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії є таким, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 08298, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2, (місце проживання: 08298, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3 (місце проживання: 08132, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) та ОСОБА_4 (місце проживання: 08298, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) до Київського апеляційного адміністративного суду (місце знаходження: 01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 8, корпус 30, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко