Справа № 804/2637/18
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року Справа № 804/2637/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просять визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їм у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та зобов'язати відповідача видати їм такі дозволи.
Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що у грудні 2017р. вони звернулися до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, до якого були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, проте відповідачем за результатами розгляду вказаного клопотання 11.01.2018р. відмовлено у надані такого дозволу у звязку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок опублікованому на веб-сайті відповідача. Позивачі оспорюють такі дії відповідача щодо відмови їм у наданні такого дозволу посилаючись на те, що така відмова є не вмотивованою та такою, що не відповідає вимогам ст.6, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ст.92 Конституції України, а посилання на постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. щодо надання відповідного дозволу лише згідно до переліку земельних ділянок, який щоквартально формується у розмірі 25 відсотків від площі земельних ділянок, право оренди на яку було передано на територію області та оприлюднюється на веб-сайті відповідача, вважає протиправними, так як вказана постанова не містить правових норм для врегулювання цих відносин, такі відносини врегульовані нормами ст.123 Земельного кодексу України, які мають вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, а тому саме закон підлягає застосуванню у цих правовідносинах.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2018 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
07.05.2018р. представник відповідача подав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому просив відмовити позивачам у задоволенні їх позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що 21.12.2017р. позивачі звернулися до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, однак 11.01.2018р. було надано відповідь, яка за своєю суттю є мотивованою відмовою у наданні такого дозволу, так як бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, який опубліковано на офіційному веб-сайті відповідача згідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р., яка набрала чинності 17.06.2017р. З огляду на наведене, відповідач вважає, що згідно до вимог ч.7 ст.118 Земельного кодексу України підставою для відмови у наданні дозволу може бути невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а тому місце розташування земельної ділянки, які особи бажають отримати у власність повинно відповідати переліку земельних ділянок сформованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №413.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та не є спірним, що 21.12.2017р. позивачі звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із клопотанням щодо надання їм дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської ради Царичанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, при цьому, до даного клопотання були додані копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Відповідачем листами від 11.01.2018р. надана відповідь, у якій зазначено про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаних клопотань позивачів у звязку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті відповідача, що підтверджується змістом копії вказаної відповіді
Позивачі оспорюють вищевказані дії відповідача щодо відмови їм у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, просять визнати такі дії відповідача протиправними і зобовязати відповідача надати такий дозвіл посилаючись на те, що вказана відмова є немотивованою та не відповідає ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, а постанова Кабінету Міністрів України №413 не містить правових норм для врегулювання вищевказаних земельних відносин по наданню відповідачем дозволу, при цьому, підлягають застосуванню норми закону, які мають вищу юридичну силу.
При вирішенні спору суд виходить з того, що Правовідносини у галузі земельних відносин, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у цій галузі та їх повноваження врегульовані Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р., а також Земельним кодексом України.
Згідно пп. 13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Дніпропетровської області.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Кабінету Міністрів Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою та техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. (далі постанова КМУ №413), Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні, зокрема, формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, нормами постанови КМУ №413 на відповідача покладено додатково обовязки щодо формування переліку земельних ділянок, визначення площ земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації, оприлюднювати такий перелік земельних ділянок на офіційному сайті відповідача та надавати дозволи на розроблення проектної документації із землеустрою, у тому числі для сільськогосподарського призначення відповідно до зазначених переліків насамперед учасникам антитерористичної операції.
Отже, вказана постанова КМУ №413 врегульовує саме питання надання дозволів на розроблення проектів землеустрою відповідно до сформованих відповідачем переліку земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції.
Як встановлено судом у ході судового розгляду справи, позивачам відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав того, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, що підтверджується змістом листа відповідача від 11.01.2018р.
На переконання суду, така відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки формування відповідачем переліку земельних ділянок, який опубліковується на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, передбачено постановою КМУ №413, яка врегульовує питання щодо надання земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції, тоді як позивачі не є учасниками АТО, а тому застосування її норм до позивача є необґрунтованим та суперечить положенням ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.
При цьому, слід зазначити, що ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, та такої підстави, як невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру ч.7 ст.118 Земельного кодексу України не містить.
Окрім того, судом враховується і те, що встановлення відповідачем додаткових підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з посиланням на постанову КМУ №413 є безпідставним, оскільки вказана постанова КМУ №413 таких додаткових підстав для відмови у наданні дозволу не передбачає, а лише врегульовує додаткові повноваження відповідача щодо формування переліку земельних ділянок для подальшого надання таких земельних ділянок, внесених до цього переліку, насамперед першочергово учасникам АТО.
Таким чином, системний аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що Земельним кодексом України (який носить вищу юридичну силу) визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством (у тому числі і постановою КМУ №413) не передбачено право субєкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України.
Отже, відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених ст. 118 Земельного кодексу України. При цьому, отримання відповідного дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, яка враховується адміністративним судом у даній справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу позивачеві на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з підстав того, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, сформованого відповідно до постанови КМУ №413 є протиправними та такими, що суперечать вимогам ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, у звязку з чим такі дії підлягають визнанню судом протиправними.
Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування суд зазначає наступне.
За правовою позицією Конституційного суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
У разі невиконання обов'язку державним органом за наявності визначених законом умов у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, розглянути клопотання, за результатами розгляду якого прийняти відповідне рішення.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15).
А тому належним способом захисту порушених прав позивача є рішення про зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні та вимог Земельного кодексу України.
Приймаючи до уваги викладене, суд доходить висновку, що вказаний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на користь позивачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. (а.с.3).
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1, ОСОБА_2 Анатоіліївній, ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_4