Справа № 804/2131/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2018 року Справа № 804/2131/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засідання Стогній К.В.
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Імексмет» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій, визнання податкової накладної зареєстрованою, -
26 березня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Імексмет» до Державної фіскальної служби України про:
- визнання протиправними дій Державної фіскальної служби України щодо відмови у реєстрації податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р. на суму ПДВ 183040,16 грн., виписаної Товариством з обмеженою відповідальністю «Імексмет», в Єдиному реєстрі податкових накладних;
- визнати податкову накладну № 10 від 31.10.2017 р. на суму ПДВ 183040,16 грн., виписану Товариством з обмеженою відповідальністю «Імексмет», зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних 15.11.2017 р.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відмова у реєстрації податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р. винесена відповідачем з порушенням норм чинного законодавства. Позивач вказує, що податкова накладна була надіслана для реєстрації в операційний час. Отже, позивач вважає, що такі дії відповідача суперечать приписам чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2018 р. відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні 27.06.2018 року представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що податкова накладна № 10 від 31.10.2017 р. була зареєстрована 22.11.2017 р., за фактом направлення 22.11.2017 р. такої податкової накладної. Отже змінити дату реєстрації на 15.11.2017 р. підстави відсутні, і такий спосіб не передбачений діючим законодавством. Вказує, що у звязку з тим, що податкова накладна відправлена до ДФС України після закінчення операційного дня, ДФС України не прийнято до реєстрації податкову накладну № 10 від 31.10.2017 р., про що повідомлено позивача у квитанціях № 1 від 15.11.2017 р.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ТОВ «Імексмет» було складено та направлено 15.11.2017 р. на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) податкову накладну № 10 від 31.10.2017 р. всього на суму 1098240,98 грн.
Згідно інформації про відправлення, наданої ТОВ «Імексмет», податкова накладна № 10 від 31.10.2017 р. була направлена до Державної фіскальної служби України о 21 год. 47 хв. (а.с. 11).
Вказана податкова накладна доставлена до Державної фіскальної служби України 15.11.2017 р. о 23 год. 05 хв., документ не прийнято з підстав того, що операційний день для реєстрації документів триває до 23 год., відповідно до пункту 3 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року №1246.
22.11.2017 року ТОВ «Імексмет» повторно направлено на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) податкову накладну № 10 від 31.10.2017 р. всього на суму 1098240,98 грн. Вказана накладна прийнята Державною фіскальною службою України, про що свідчить квитанція про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 13).
Вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними шляхом щодо відмови у реєстрації податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних датою 15.11.2017 р., позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Вимоги до оформлення податкових накладних, їх видачі та внесення до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) встановлені статтею 201 Податкового кодексу України.
Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Суд зазначає, що механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї (далі - податкова накладна та/або розрахунок коригування), до Єдиного реєстру податкових накладних визначено у Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1246 (далі Порядок № 1246).
Пунктами 2 та 3 Порядку № 1246 передбачено, що внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування, до Реєстру (далі - реєстрація) здійснюється шляхом подання протягом операційного дня зазначених документів в електронній формі ДФС з використанням електронного цифрового підпису та внесення відповідних відомостей до Реєстру.
Операційний день триває з 0 до 23-ї години.
Основні організаційно-правові засади обміну електронними документами між субєктами електронного документообігу визначені у відповідності до наказу від 06.06.2017 року № 557 Про затвердження Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами.
Згідно пункту 8 Ро зділу ІІ Порядку № 557 визначено, що у разі якщо адресатом є контролюючий орган, після надходження електронного документа здійснюється його автоматизована перевірка.
Пункутом 9 Розділу ІІ Порядку № 557 встановлено, що автоматизована перевірка здійснюється у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо електронний документ надійшов після закінчення операційного дня або за 1 годину до його закінчення.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 1246, після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі до ДФС здійснюється їх розшифрування, перевіряється електронний цифровий підпис, визначається відповідність електронного документа формату (стандарту), затвердженому в установленому порядку, та у разі відсутності причин для відмови проводиться їх реєстрація.
Відповідно до пункту 13 Порядку № 1246, за результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (далі - квитанція).
Як було встановлено судом, податкова накладна № 10 від 31.10.2017 р. відправлена до ДФС України 15.11.2017 року. Проте посилання позивача на невідомий документ (витяг з сайту, програми) датований 15.11.2017 р., згідно якого податкова накладна № 10 від 31.10.2017 р. направлена до Державної фіскальної служби України о 21 год. 47 хв., тобто у межах операційного дня, судом не приймається, оскільки не є належним підтвердженням направлення такої накладної саме о 21 год. 47 хв., з нього неможливо встановити відповідність відправлення саме у зазначений час, особу, якою відправлено, програмне забезпечення за допомогою якого таке відправлення здійснено.
Суд зазначає, що відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною першої якої визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 наведеної статті).
Статтею 75 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд вказує, що надане роздрукування не має назви, є не завіреними належним чином, та визначено позивачем в якості копії з невідомого джерела.
Окрім того суд зазначає, що відповідно до частини 9 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
З урахуванням викладених обставин, суд не приймає вказаний доказ як належний.
Поряд з наведеним, суд вказує, що податкова накладна № 10 від 31.10.2017 р. доставлена до Державної фіскальної служби України 15.11.2017 р. о 23 год. 05 хв., про що свідчить відповідна квитанція.
Також, суд наголошує, що Державною фіскальною службою України не було відмовлено у реєстрації накладної податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р., тобто не було прийнято відповідне рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних, отже і не вчинено дії з такої відмови, які є складовими відповідного рішення.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд вказує, що поза межами операційного дня, тобто після закінчення операційного дня, протягом якого приймаються документи до реєстрації, а саме після 23:00 години, податкова накладана не може бути прийнята до реєстрації ДФС України, про що повідомляється платника у квитанціях №1.
В такому випадку оцінка відповідності, форми та змісту поданої податкової накладної, відповідно до вимог чинного законодавства контролюючим органом не надається.
На підставі викладеного, оскільки реєстрація податкової накладної № 10 від 31.10.2017 року, вже здійснена, така реєстрація відбулась за вимогою платника за фактом надсилання 22.11.2017 р. на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН) податкової накладної № 10 від 31.10.2017 р., а податкова накладна складається на одну господарську операцію, повторна реєстрація призведе до неправомірного збільшення податкових зобовязань з податку на додану вартість у позивача та податкового кредиту у контрагента (ТОВ «Інтерпайп Україна») по даній господарській операції.
Щодо зміни дати прийняття накладної суд вказує, що такий спосіб захисту прав не передбачений діючим законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).
У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї статті гарантує кожному захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Судом встановлено, що 22.11.2017 року податкова накладна № 10 від 31.10.2017 року була прийнята та зареєстрована Державною фіскальною службою України у Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Згідно частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи зі змісту позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Імексмет», суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, у судовому засіданні 27 червня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 09 липня 2018 року, про що повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду у судовому засіданні.
Керуючись ст. 242-243, 245-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 09 липня 2018 року.

Суддя (підпис) ОСОБА_3