Справа № 2а-9957/12/2670
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 липня 2018 року № 2а-9957/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участю представника позивача: ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України та з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог та збільшення позовних вимог остаточно просить суд: визнати звільнення, оформлене наказами МЗС України від 16 грудня 2010 року № 3196-ос та від 19 січня 2011 року №69-ос незаконним, а накази протиправними та скасувати їх; зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва МЗС України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав; стягнути з відповідача втрачену (упущену) вигоду у сумі 2 206 863, 60 грн., а також 3% річних за кожен рік невиконаного (простроченого) зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України; зобов'язати відповідача після поновлення на роботі відрядити ОСОБА_1 у довгострокове відрядження для роботи на посаді радника з економічних питань Посольства України в Канаді.

Позов обґрунтовано тим, що 01 липня 2008 року позивача було призначено на час довгострокового відрядження на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто. У зв'язку з ліквідацією торговельно-економічної місії 22 липня 2010 року позивач була переведена до Міністерства закордонних справ України, де до жовтня того ж року продовжувала виконувати службові обов'язки. У жовтні 2010 року позивача відкликали з відрядження та після надання відпусток та перебування у стані тимчасової непрацездатності у січні 2011 року було звільнено у зв'язку з завершенням довготермінового закордонного відрядження.

Підстави звільнення, дії відповідача щодо відкликання її з довгострокового відрядження, а також не вчинення дій, які відповідач мав вчинити, дотримуючись трудових прав працівника, позивач вважає протиправними, оскільки на її думку, правових підстав для звільнення її з посади не існує, тому відповідач був зобов'язаний надати їй можливість працювати на тій посаді, за якою її було зараховано до штату МЗС.

У свою чергу відповідачем подавалися до суду заперечення та доповнення до них, зміст яких вказує на незгоду з твердженнями позивача, оскільки МЗС України вважає, що позивач пропустила визначений Кодексом адміністративного судочинства України строку для звернення до суду, а крім того її звільнення відбулося на законних підставах, з дотриманням вимог законодавства та трудових прав ОСОБА_1

Справа розглядалася судами неодноразово.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю. Зазначена постанова суду першої інстанції залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд вищої інстанції дійшов висновків, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що з позивачем укладено строковий трудовий договір, оскільки він не пов'язаний з виконанням певної роботи в обумовлений строк, фактично позивач є працівником, який займає штатну дипломатичну посаду на постійній основі, що перебувала у довгостроковому відрядженні на підставі статті 21 Закону № 2728-III. Звільнення позивача відбулося не на підставі норм Закону 2728-III, а у зв'язку із завершенням довгострокового закордонного відрядження, що не передбачено ні цим Законом, а ні нормами законодавства про працю. Тому за нормами чинного законодавства підстав для припинення дипломатичної служби позивача не було.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року справу прийнято до розгляду суддею Балась Т.П., призначено її до розгляду у колегіальному складі.

10 березня 2017 року до суду надійшла ухвала Верховного Суду України від 27 лютого 2017 року про відмову у допуску до провадження справи для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року.

Розпорядженням керівника апарату суду від 12 травня 2017 року у зв'язку з припиненням повноважень судді Балась Т.П. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №2а-9957/12/2670 визначено для розгляду склад колегії суддів під головуванням судді Келеберди В.І., яким ухвалою від 30 травня 2017 року прийнято справу до провадження, призначено її до судового розгляду.

В судовому засіданні 05 грудня 2017 року представники сторін надали пояснення по суті позовних вимог, подали заяви та клопотання, після чого суд, з урахуванням думки учасників справи перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 лютого 2017 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення доказів, у якій просить витребувати у відповідача розрахунок нарахованої заробітної плати по посаді заступника директора департаменту апарату МЗС, з урахуванням індексу інфляції, розміру надбавок, доплат, змін посадових окладів за весь період з моменту незаконного звільнення до поновлення порушених прав.

Виходячи зі змісту прохальної частини суд сприймає дану заяву як заяву про витребування доказів, а не як заяву про забезпечення доказів, та розглянувши її не вбачає підстав для задоволення, оскільки матеріали справи вже містять необхідні для розгляду фінансові документи, які подані відповідачем у тому числі на виконання ухвали суду від 01 лютого 2017 року (протокольної).

Крім того, відповідачем у справі надані додаткові заперечення проти позовних вимог, у яких йдеться про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки оскаржувані накази винесені 16 грудня 2010 року та 19 січня 2011 року, а позивач звернулася до суду лише у липні 2012 року, що порушує, на думку відповідача, визначені частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15 грудня 2017 року) та частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України строки.

Суд у цьому зв'язку зазначає, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2012 року про відкриття провадження у справі, строк звернення до адміністративного суду позивачу вже поновлювався, отже дане питання судом вже досліджувалося та вирішувалося на стадії відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням пояснень представників сторін та третіх осіб, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом Міністра економіки України від 08 травня 2008 року № 100-м «Про призначення ОСОБА_1» позивач призначена на час довготермінового відрядження з 1 липня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто.

Наказом Міністра закордонних справ України від 01 липня 2008 року № 1066-ос «Про призначення ОСОБА_1» позивача призначено з 09 вересня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в Торонто на час довготермінового відрядження.

Наказом Міністра економіки України від 02 вересня 2009 року № 186-м «Про призначення ОСОБА_1» на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 908-р, ОСОБА_1 вважалась такою, що переведена на посаду керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження з 01 жовтня 2009 року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 18 вересня 2009 року № 2256-ос «Про відрядження ОСОБА_1» позивач відряджена 01 жовтня 2009 року на час довготермінового відрядження до Посольства України в Канаді за маршрутом Торонто-Оттава.

Указом Президента України «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном» від 08 квітня 2010 року № 522/2010, з метою забезпечення цілісності та узгодженого проведення зовнішньополітичного курсу України, вдосконалення механізму захисту за кордоном інтересів держави в економічній сфері, подальшого розвитку економічних зв'язків з іноземними державами і міжнародними організаціями та відповідно до п. 3 частини першої статті 106 Конституції України, Міністерству закордонних справ України було доручено забезпечити утворення у складі дипломатичних представництв України за кордоном відділів з економічних питань у межах визначеної в установленому порядку граничної чисельності працівників закордонних дипломатичних установ. У зв'язку з цим ліквідувати торговельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України.

На виконання зазначеного Указу Президента України, відповідач звернувся до Міністра економіки України (вих. № 201/14-913/2-2277 від 16 липня 2010 року) з проханням звільнити шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження працівників торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, зокрема, і ОСОБА_1, на посаду радника.

Листом Міністерства закордонних справ України від 20 липня 2010 року №201/10-020-2339 «Щодо практичної реалізації Указу Президента України від 08 квітня 2010 року № 522» керівникам закордонних дипломатичних установ України було доручено довести до працівників торговельно-економічних місій вказану інформацію та забезпечити до 23 липня 2010 року направлення до МЗС України заяв працівників за списком, який додається, в тому числі і ОСОБА_1, про їх призначення шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження.

22 липня 2010 року на ім'я Прем'єр-міністра України ОСОБА_1 подано заяву про звільнення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді» позивача було звільнено.

Наказом Міністра економіки України від 10 серпня 2010 року № 219-м, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р, ОСОБА_1 вважалася звільненою 16 серпня 2010 року з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді за переведенням для подальшої роботи в Міністерстві закордонних справ України.

У зв'язку з тим, що призначення на посаду радника, яка була запропонована позивачу при переведенні до МЗС України, здійснюється за погодженням Президента України, наказом Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року ОСОБА_1 призначена на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження.

Листом від 11 серпня 2010 року № 201/11-913/1-2741 «Щодо погодження кандидатур для призначення на посаду заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України» Міністерство закордонних справ України зверталося до Президента України за погодженням кандидатур для призначення на посади заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України, в тому числі, за погодженням кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді.

Листом Адміністрації Президента України від 27 вересня 2010 року № 02-01/1983 подання стосовно кандидатури ОСОБА_1 та деяких інших кандидатів було повернуто відповідачу, тобто позивач для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді погоджена Президентом України не була.

12 жовтня 2010 року відповідачем направлено Надзвичайному і Повноважному Послу України в Канаді лист № 201/6144-914-3622 про завершення довготермінового закордонного відрядження виконуючого обов'язки керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді та її повернення в Україну до кінця жовтня 2010 року.

Листом від 15 жовтня 2010 року № 6144/201-914-905 Надзвичайний і Повноважний Посол України в Канаді звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість відтермінування дострокового відкликання з довготермінового відрядження ОСОБА_1 до вирішення питання з приїздом відповідного працівника на заміну або щонайменше до кінця року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 04 листопада 2010 року № 2707-oc «Про відкликання ОСОБА_1» позивача відкликано в Україну 02 листопада 2010 року у зв'язку із закінченням довготермінового відрядження. Після повернення в Україну їй була надана щорічна відпустка з 03 листопада 2010 року.

Наказом Міністра закордонних справ України від 16 грудня 2010 року № 3196-oc «Про відпустку та звільнення ОСОБА_1» позивачу надано відпустку за відпрацьований в Посольстві час упродовж 51 календарного дня з 03 листопада 2010 року по 23 грудня 2010 року та звільнено із займаної посади 23 грудня 2010 року у зв'язку із завершенням закордонного відрядження. Про необхідність ознайомлення з відповідним наказом про звільнення та отримання трудової книжки, відповідач надіслав позивачу лист від 23 грудня 2010 року № 201/36-091-4516, що підтверджується витягом з реєстру вихідної кореспонденції (наявний в матеріалах справи).

У зв'язку з пред'явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 037877 від 30 листопада 2010 року, що підтверджує її перебування у стані тимчасової непрацездатності під час щорічної відпустки, наказом Міністра закордонних справ України від 10 січня 2011 року № 17-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1» позивачу продовжено відпустку на 14 календарних днів до 07 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 23 грудня 2010 року на 10 січня 2011 року.

У зв'язку з повторним пред'явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 286110 від 21 грудня 2010 року, що підтверджує її перебування у стані тимчасової непрацездатності під час продовженої щорічної відпустки, наказом Міністра закордонних справ України від 19 січня 2011 року № 69-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1» позивачу продовжено відпустку на 11 календарних днів до 19 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 10 січня 2011 року на 19 січня 2011 року.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України регулює Закон України «Про дипломатичну службу», стаття 2 якого встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з проходженням дипломатичної служби, регулюються Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про державну службу», Кодексом законів про працю України, Консульським статутом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що у системі органів дипломатичної служби України можуть утворюватися спеціальні місії, а також делегації на сесії міжнародних організацій, статус, завдання та функції яких залежно від рівня місії визначаються Президентом України або Міністром закордонних справ України.

Спеціальні місії є тимчасовими місіями, що за своїм характером представляють Україну і направляються Україною до іншої держави за її згодою для розгляду з цією державою певних питань або для виконання щодо неї певного завдання.

Безпосереднє керівництво органами дипломатичної служби здійснює Міністр закордонних справ України.

Статтею 20 Закону України «Про дипломатичну службу» встановлено, що дипломатичну службу її працівники проходять у Міністерстві закордонних справ України, представництвах Міністерства закордонних справ України на території України, закордонних дипломатичних установах України, а також у структурних підрозділах Адміністрації Президента України, що забезпечують здійснення Президентом України повноважень у зовнішньополітичній сфері, структурних підрозділах Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, що забезпечують представництво Голови Верховної Ради України і Прем'єр-міністра України у зносинах з органами влади інших держав та здійснення заходів з міжнародного співробітництва Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України.

У системі органів дипломатичної служби здійснюється ротація працівників дипломатичної служби.

Працівники дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням їхньої професійної підготовки, спеціалізації та досвіду роботи, а також службової необхідності. Порядок ротації працівників дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби визначається Міністром закордонних справ України.

Згідно до частини першої статті 21 Закону України «Про дипломатичну службу», довготермінове відрядження дипломатичних працівників триває, як правило, до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною політичною ситуацією і до трьох років у державах з важкими кліматичними умовами або складною політичною ситуацією.

Положення статті 22 Закону України «Про дипломатичну службу» вказують на те, що працівники дипломатичної служби, направлені у довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані до України у випадку, зокрема, службової необхідності.

Проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади, у даному випадку працівником Міністерства економіки України, регулюється положеннями статті 24 Закону України «Про дипломатичну службу», згідно якої працівники інших органів державної влади можуть бути тимчасово відряджені до органів дипломатичної служби для виконання службових обов'язків. На час такого відрядження на них не поширюється дія розділу ІІІ цього Закону. Після завершення тимчасового відрядження працівники інших органів державної влади направляються у розпорядження органів, з яких вони були відряджені, для вирішення питання подальшого працевлаштування.

Проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади регулюється Положенням про особливості проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади, яке затверджується Президентом України.

З іншої сторони, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу» дипломатичний працівник - це державний службовець, який виконує дипломатичні або консульські функції в Україні чи за кордоном та має відповідний дипломатичний ранг. Працівники дипломатичної служби - це : дипломатичні працівники та адміністративно-технічні працівники системи органів дипломатичної служби.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про дипломатичну службу», кадри дипломатичної служби складають:

1) працівники, які займають штатні дипломатичні посади на постійній основі;

2) працівники, які займають штатні адміністративно-технічні посади на постійній основі;

3) працівники, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (контракт).

Крім того, до працівників, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (контракт) відносяться особи, з якими укладаються договори відповідно до вимог наказу МЗС України від 27 травня 2011 року № 133 «Про затвердження Порядку укладення цивільно-правових договорів в закордонних дипломатичних установах України».

Згідно форми додатку до зазначеного наказу такі договори укладаються, наприклад, з діловодами, консультантами-перекладачами, прибиральниками терміном до трьох місяців з правом переукладення.

Отже, законодавство розмежовує категорії «працівник іншого органу» від «штатних дипломатичних працівників та штатних адміністративно-технічних працівників», які зараховані до МЗС України на постійній основі.

За таких положень законодавства, виходячи з фактичних обставин, встановлених під час розгляду справи, суд прийшов до висновку, що позивач відноситься до категорії працівників інших органів (у даному випадку Міністерства економіки України), які можуть відряджатися для виконання службових обов'язків до органів дипломатичної служби і становлять окрему групу працівників, які не перебувають у штаті МЗС України на постійній основі.

Суд зазначає також, що МЗС України намагався сприяти позивачу та вирішити питання щодо продовження терміну її перебування в Канаді, покладаючи на неї тимчасово обов'язки економічного радника до погодження її кандидатури на вакантне місце. При цьому, відповідно до статті 21 Закону України «Про дипломатичну службу» після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада або посада, не нижча тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.

Таким чином, надання після відрядження попередньої або рівноцінної посади передбачено лише для працівників дипломатичної служби, до числа яких позивач за висновками суду не входила.

Як вже встановлено судом раніше, у зв'язку з виконанням Указів Президента України від 08 квітня 2010 року № 522/2010 та від 04 червня 2008 року № 513 виникла службова необхідність відкликання ОСОБА_1 з довготермінового відрядження, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання незаконними дій відповідача стосовно відкликання з довгострокового відрядження є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються наявними у справі документальними доказами.

Суд, на підставі наявних у справі доказів встановив також, що ОСОБА_1 призначена на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді та на попередні посади на час довготермінового відрядження, у зв'язку з чим трудові відносини правомірно припинені Міністерством закордонних справ України у зв'язку із закінченням строку. Оскільки термін довгострокового закордонного відрядження завершився 02 листопада 2010 року та зважаючи на те, що позивач відкликана з цього відрядження, вона не може бути поновлена на посаді радника Посольства України в Канаді.

Відповідно до положень статті 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаних із здібностями чи поведінкою працівника або викликаних виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Отже, звільнення позивача відбулося в законний спосіб, за наявності підтверджених підстав, у зв'язку з чим суд не вбачає протиправності оскаржуваних наказів та підстав для їх скасування.

Вирішуючи справу, суд у тому числі перевіряє дотримання відповідачем критеріїв, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме щодо: чи прийняті оскаржувані накази: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, суд враховує приписи частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, з висновками щодо застосування цих положень, викладених у рішеннях ЄСПЛ «Бочан проти України» (№2), заява № 22251/08, рішення від 15 лютого 2015 року, «Волошин проти України», заява № 15853/08, рішення від 10 жовтня 2013 року, «Чуйкіна проти України», заява № 28924/04, рішення від 13 січня 2011 року.

У цьому зв'язку з суд вважає, що у межах вирішення даної справи судом повною мірою забезпечено право позивача на розгляд його адміністративного позову з дотриманням принципу рівності, справедливості та безсторонності.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача, визнання протиправними та скасування наказів від 16 грудня 2010 року № 3196-ос та від 19 січня 2011 року № 69-ос, не знаходить також підстав для задоволення похідних позовних вимог позивача, зокрема в частині її поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку з врахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав а також стягнення з відповідача втраченої (упущеної) вигоди у сумі 2 206 863, 60 грн., а також 3% річних за кожен рік невиконаного (простроченого) зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, зобов'язання відповідача після поновлення на роботі відрядити ОСОБА_1 у довгострокове відрядження для роботи на посаді радника з економічних питань Посольства України в Канаді.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб'єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову. Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, тому підстави для вирішення такого питання у суду відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (04210, АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_1) до Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, площа Михайлівська, будинок 1, код 00026620) про визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда