Справа № 826/8288/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2018 року № 826/8288/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.04.2017 № та податкове повідомлення-рішення від 04.04.2017 № .

Свої позивні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті з порушенням чинного законодавства України, оскільки позивач не отримав інвестиційний прибуток в 2015 році, який би підлягав оподаткуванню, а також у позивача не виникло обов'язку сплати податків та штрафу за їх не сплату, тому що він здійснював операції з акціями з використанням послуг професійного торговця цінними паперами, який виступав податковим агентом.

В наданих суду запереченнях представник ГУ ДФС у м. Києві вказав, що позивачем в 2015 році завищено витрати на придбання інвестиційного доходу у сумі 9 821 000,00 грн., які не підтверджені документально, що призвело до заниження оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб у сумі 9 821 000,00 грн., таким чином з суми чистого опадковуваного доходу 9 821 000,00 грн. позивач повинен був нарахувати та перерахувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.07.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 28 серпня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд ухвалив перейти до письмового розгляду справи з урахуванням вимог частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами п. 10 ч. 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України та наказу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 08.12.2016 № 630-П про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків і зборів до бюджету позивачем за період з 01.01.2015 по 31.12.2015.

За результатами проведеної перевірки складено Акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків і зборів до бюджету платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за період з 01.01.2015 по 31.12.2015» від 26.12.2016 № 11014/26-51-13-06/НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки).

Відповідно до висновків Акту перевірки встановлені порушення позивачем пп. 170.2.2 п. 170.2 ст. 170, п. 176.1 ст. 176, ст. 36 Податкового кодексу України, завищено витрати на придбання інвестиційного доходу у сумі 9 821 000,00 грн., які не підтверджені документально, що призвело до заниження оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб у сумі 9 821 000,00 грн. та заниження податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб у сумі 1 964 200,00 грн. та пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 1.6 пп. 10 р. ХХ Податкового кодексу України позивачем за 2015 рік не нараховано та не перераховано до бюджету військового збору у сумі 147 315,00 грн.

Зі змісту Акту перевірки, вбачається, що позивачем подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, в додатку Ф2 до декларації в рядку 1 «Розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих від операцій з інвестиційними активами» задекларовано суму доходу, отриманого від продажу акцій простих бездокументарних іменних, в розмірі 9 821 000,00 грн., сума витрат на придбання акцій простих бездокументарних іменних в сумі 9 821 000,00 грн., фінансовий результат операцій з інвестиційними активами в сумі 0,00 грн.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-150420/1 від 20.04.2015 продавець ПАТ «ЗНВКІФ «Мігліор» від імені та в інтересах якого діє КУА «Світлозар» передає у власність покупця ОСОБА_1 цінні папери, а саме:

Акції прості бездокументарні іменні в кількості 9 821 штук номінальною вартістю 0,25 грн. загальною вартістю 9 821 000,00 грн. (дев'ять мільйонів вісімсот двадцять одна тисяча гривень 00 коп.)

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору, форма розрахунків - безготівкова. Покупець зобов'язується сплатити загальну суму до сплати продавцю (п. 1.2 договору) протягом одного місяця з моменту підписання договору. Оплата може бути здійснена шляхом видачі простих векселів з повним (іменним) індосаментом за фактично поставлені цінні папери (факт передачі векселя сторони оформлюють Актом прийому-передачі).

Згідно з Актом прийому-передачі у якості оплати позивач передала, а ОСОБА_2 в інтересах та від імені ПАТ «ЗНВКІФ «Мігліор» прийняв простий вексель серії АА № 267386 номінальною вартістю 9 821 000,00 грн. дата погашення якого - за пред'явленням, але не раніше 2070 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ/01451/01 від 26.10.2015 сторона 1 ОСОБА_1 в особі свого повіреного ТОВ «І-нвест» продає, а сторона 2 ТОВ «Гранд Медіа ЛТД» купує цінні папери, а саме:

Акції прості бездокументарні іменні в кількості 9 821 штук номінальною вартістю 0,25 грн. загальною вартістю 9 821 000,00 грн.

Згідно з п. 2.3 вказаного договору, покупець зобов'язаний до 31 грудня 2015 року, виключно у безготівковій формі, сплатити загальну вартість цінних паперів, згідно цього договору, на рахунок продавця, зазначений в п. 7 цього Договору.

Як вбачається зі змісту Акту перевірки, позивач в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік задекларував витрати на придбання акцій простих бездокументарних іменних в сумі 9 821 000,00 грн., але на перевірку не були надані документи, що підтверджують фактично понесені витрати позивача на попереднє придбання векселя.

На підставі Акту перевірки відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення від 04.04.2017 № та податкове повідомлення-рішення від 04.04.2017 № , якими позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання разом з штрафними санкціями за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 2 455 250,00 грн. та за платежем військовий збір в сумі 184 143,75 грн. відповідно.

Не погодившись з висновками Акту перевірки позивач подав заперечення на Акт перевірки (лист від 05.01.2017), листом від 17.01.2017 № 329/Д/26-51-13-06-16 Державна податкова інспекція у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві відмовила позивачу у задоволенні заперечень у зв'язку з їх безпідставністю.

Також позивач подав скаргу на оскаржувані податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України, рішенням ДФС від 01.06.2017 № 7128/Д/99-99-11-02-01-14 скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Не погоджуючись з прийнятими податковим повідомленнями-рішеннями від 04.04.2017 № та № , позивач звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України).

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового кодексу України, відповідно до п. 163.1 ст. 163 цього кодексу об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу (пп. 164.2.9 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України).

Порядок оподаткування інвестиційного прибутку регламентується п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України.

В пп. 170.2.2 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України зазначено, що Інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу з урахуванням курсової різниці (за наявності), та його вартістю, що визначається із суми документально підтверджених витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4-170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).

Відповідно до пп. 170.2.6 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України, до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.

Згідно з пп. 170.2.1 п. 170.2 ст. 170 Податкового кодексу України облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік, за результатами якого платник податку зобов'язаний подати річну податкову декларацію, в якій має відобразити загальний фінансовий результат (інвестиційний прибуток або інвестиційний збиток), отриманий протягом такого звітного року.

Обов'язки платників податку визначені статтею 176 Податкового кодексу України, а саме п. 176.1 вищезазначеної статті передбачає наступні обов'язки платників податку:

а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику;

б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку;

в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов'язковим.

На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов'язані пред'являти документи і відомості, пов'язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку;

г) подавати особам, які згідно з цим Кодексом визначені відповідальними за утримання (нарахування) та сплату податку до бюджету, документи на підтвердження права платника податку, який отримує такі доходи, на застосування соціальних податкових пільг;

ґ) у порядку, визначеному законом, допускати посадових (службових) осіб контролюючого органу на територію або до приміщень, що використовуються платником податку для отримання доходів від провадження господарської діяльності;

д) здійснювати заходи, передбачені цим Кодексом, у разі зміни підстав для отримання податкової соціальної пільги;

е) своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов'язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.

Статтею 36 Податкового кодексу визначено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Статтею 14 вказаного Закону визначено, що вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно з ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів.

Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Таким чином, вексель, що використовується для оформлення заборгованості за товари, виконані роботи, одержані послуги, є способом засвідчення відносин боргу та не підтверджує витрати позивача фактично ним понесені.

Крім того, як вже зазначалось датою погашення векселя, яким позивач розрахувався за придбані акції - є за пред'явленням, але не раніше 2070 року. На підставі чого, можна зробити висновок, про відсутність розумної економічної причини на придбання простих бездокументарних іменних акцій на загальну суму 9 821 000,00 грн. та подальшого їх продажу. Що також ставить під сумнів реальність вчинених правочинів з придбання та продажу вказаних акцій.

Так, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 19.11.2015 по справі № К/800/39612/15 зокрема зазначив наступне:

«Судами попередніх інстанцій зазначено, що позивачем не надано документів, які підтверджують доходи від продажу інвестиційного доходу, в тому числі походження кількості проданих цінних паперів та документи, які підтверджують витрати на придбання інвестиційного доходу до письмових пояснень позивач не надав. Замість них ним було додано звіт про незалежну оцінку інтелектуальної власності та зміни до статуту ТОВ "Кондор", а отже позивачем не були надані документи та інформація, котрі мають юридичне значення для суджень податкового органу про дотримання платником податків закону при виконанні податкового обов'язку в ході відповідних операцій.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про те, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування свої позовних вимог.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ВЕЙЗ ЕЛІАНС

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.»

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.03.2016 у справі № К/800/1997/15, яка полягає в наступному:

«Судові акти зі спору мотивовані тим, що позивач не підтвердив належними первинними документами наявність витрат на придбання інвестиційного активу, які підлягають врахуванню при визначенні інвестиційного прибутку платника.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного позову, суди, керуючись наведеними правилами оподаткування, підтримали висновок Інспекції про те, що платник не підтвердив наявність витрат на придбання спірних корпоративних прав, які підлягають врахуванню при визначенні інвестиційного прибутку.

При цьому суди цілком об'єктивно відхилили як доказ понесення відповідних витрат подані позивачем: договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТМК-Блок» від 20.10.2005, укладений між міжнародною комерційною компанією СРІ ОСОБА_4 КОРП., що діє в інтересах та від імені ОСОБА_4 (продавець), та міжнародною комерційною компанією ВАЛЄТА ГРУП ІНК., що діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 (покупець), на підставі якого позивач придбав спірні корпоративні права у названого продавця за ціною 1 485 148,51 дол. США; касовий ордер від 30.10.2005 № 34, яким засвідчено отримання міжнародною комерційною компанією ВАЛЄТА ГРУП ІНК. коштів у сумі 1 500 000 дол. США від ОСОБА_6; акт приймання грошових коштів від 30.10.2005, в якому зазначено про сплату покупцем продавцеві грошових коштів у сумі 1 485 148,51 дол. США у відповідності з вимогами зазначеного договору.

Адже вказані докази не відповідають критеріям допустимості доказів, наведеним у статті 70 КАС, якою встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. […] Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Отже, допустимість доказів - це встановлена законодавством вимога, яка обмежує використання конкретних засобів доказування та передбачає обов'язкове використання певних засобів доказування при встановленні конкретних обставин справи.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, а відтак не може слугувати належним документальним підтвердженням дійсного вчинення дій у процесі його виконання (зокрема, перерахування коштів учасником договору в рамках виконання своїх договірних зобов'язань).

Поданий позивачем касовий ордер про сплату міжнародній комерційній компанії ВАЛЄТА ГРУП ІНК. коштів у сумі 1 500 000 дол. також не може слугувати належним доказом перерахування відповідної суми коштів на рахунок нерезидента - представника продавця.

Будь-яких інших доказів понесення витрат на оплату придбаних корпоративних прав позивачем не подано; договору позики, укладеного з компанією ВАЛЄТА ГРУП ІНК., позивачем не представлено.

А відтак всупереч вимогам частини першої статті 71 КАС, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, ОСОБА_2 не доведено наявності у нього реальних витрат на придбання спірного інвестиційного активу, не зазначено про існування доказів, які підтверджують такі витрати.

У зв'язку з цим суди цілком об'єктивно погодилися з правильністю оспорюваного нарахування та правомірно відмовили у позові.»

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що податковим органом позивачу було правомірно збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб разом з штрафними санкціями на суму 2 455 250,00 грн.

З 03 серпня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів», яким, зокрема, військовий збір.

Відповідно до пп. 1.1 п. 16 -1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками військового збору є особи визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України.

Згідно з п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а саме загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу (п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Враховуючи, що податковим органом встановлено, що у 2015 році позивачем завищено витрати на придбання інвестиційного доходу у сумі 9 821 000,00 грн., які не підтверджені документально, що призвело до заниження оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб у сумі 9 821 000,00 грн.

Таким чином з суми чистого оподатковуваного доходу 9 821 000,00 грн. позивач повинен був нарахувати та перерахувати військовий збір в сумі 147 315,00 грн. (1,5% від суми доходу).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що податковим органом було правомірно встановлено збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб разом з штрафними санкціями на суму 2 455 250,00 грн. та за платежем військовий збір в сумі 184 143,75 грн. відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02140, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа