Справа № 804/2779/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Справа № 804/2779/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, -
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку раніше призначеної пенсії та виплати пенсії із урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, при цьому відповідач надав відповідь позивачу із відмовою у перерахунку та виплаті пенсії, у звязку з тим, що призначена раніше пенсія відповідно до вимог пенсійного законодавства. Позивач вважає вказану відмову необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у звязку з чим просив суд позовні вимоги задовольнити.
23.04.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін, та встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.
На виконання вимог ухвали від 23.04.2018 року представником відповідача, було надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечував та у якому зазначено, що вказані позивачем виплати мають бути включені в розрахунок грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія є безпідставними, оскільки визначальним фактором включення додаткових видів грошового забезпечення є їх періодичність та законодавчо визначений перелік. Також відповідач зазначив про пропуск позивачем строк для звернення до адміністративного суду.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
ОСОБА_1 з 31.12.2014 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Листом від 20.03.2018 року №С3478-18 Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області відмовило позивачу у здійсненні перерахунку та виплати пенсії, у звязку з тим, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні не носять постійного характеру, та не належать до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, з яких обчислюється пенсія, для включення їх до складу грошового забезпечення, а отже позивачу призначено пенсію відповідно до вимог діючого пенсійного законодавства.
Позивач вважає відмову відповідача щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються, зокрема, суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ (працівників міліції) та членів їх сімей на час звільнення позивача зі служби визначались Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 (зі змінами). 06.11.2015 року згідно пункту 5 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про міліцію» визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 10, 12 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (зі змінами), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством. Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.
Частиною 1 статті 19 Закону України «Про міліцію» визначено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова КМУ № 1294-2007) упорядковано структуру та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та затверджено схеми посадових окладів і додаткових видів грошового-забезпечення за категоріями осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (пункт 3 цієї постанови).
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови КМУ № 1294-2007 передбачено право керівників державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Інструкція була прийнята на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».
Пунктом 3 наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
У розділі II «;Грошове забезпечення» Інструкції міститься пункт 2.16. «Матеріальна допомога», у якому в підпункті 2.16.1. зазначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.
Також, у підпункті 2.16.4. зазначено, що фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.
Згідно із пунктом 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей», одноразова грошова допомога при звільнені виплачується, зокрема Міністерством внутрішніх справ України за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання.
Судом встановлено, що згідно довідки ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №19/329 від 26.03.2018 року фактичні витрати на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення, була нарахована позивачу за період з 01.03.2013 року по 31.12.2014 року в сумі 9142,88 грн. та за які було сплачено єдиний податок на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, при цьому за одноразову допомогу при звільненні єдиний внесок сплачено не було.
Таким чином, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, з яких сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, відносяться до складу грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, з розміру якого обчислюється пенсія.
При цьому, одноразова грошова допомога при звільненні не є виплатою, з якої обчислюється пенсія з наступних підстав.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоровя, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше пяти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п. 2 розділу І «Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1170 від 22.12.2010 року, одноразова грошова допомога військовослужбовцям при звільненні з військової служби є виплатою, на яку не нараховується єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.
Таким чином, одноразова грошова допомога при звільненні не входить до додаткового грошового забезпечення, яке повинно враховуватися при нарахуванні пенсії, оскільки відноситься до разових платежів і має характер окремих гарантій держави щодо соціального захисту громадян, зокрема, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Одноразова допомога при звільненні не пов'язана з виконанням позивачем своїх службових обов'язків та отримання її пов'язана саме з фактом звільнення зі служби та за яку не було сплачено єдиний податок на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку з 31.12.2014 року раніше призначеної пенсії та виплати їй пенсії, виходячи з 56% грошового забезпечення з урахуванням матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, загальний розмір яких складає 9 142,88 грн., відповідно до довідки ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області від 26.03.2018 року №19/329, які позивач отримувала на протязі 2013-2014 років, тобто на протязі 24 місяців до звільнення з органів внутрішніх справ з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.
Однак, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови здійснення перерахунку та виплати пенсії з врахуванням одноразової грошової допомоги при звільненні, а також зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з врахуванням одноразової грошової допомоги при звільненні, задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про зобовязання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 31.12.2014 року перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 та виплатити їй пенсію виходячи з 56% грошового забезпечення з урахуванням матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, суд зазначає наступне.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року), в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Слід зазначити, що Конституційний Суд України в Рішенні від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 ) у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист" (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей, що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або у відставку.
Згідно з ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до п.4 ст.245 КАС України у випадку прийняття рішення, про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії., суд може зобовязати відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 31.12.2014 року перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 та виплатити їй пенсію виходячи з 56% грошового забезпечення з урахуванням матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення.
Щодо тверджень відповідача в відзиві на позовну заяву про пропущення позивачем строку звернення до суду, слід зазначити, що позивач обґрунтовує необхідність виплати йому пенсії з дати її призначення.
Відповідно до ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Позивач звернувся до суду з цим позовом 17.04.2018 року, а дізнався про порушення своїх прав після отримання довідки ліквідаційної комісії Головного управління МВС України від 23.02.2018 року №С3478-18, а тому строк звернення до суду з цим позовом позивач не пропустив.
Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов'язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 352,40 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку з 31.12.2014 року раніше призначеної пенсії та виплати їй пенсії, виходячи з 56% грошового забезпечення з урахуванням матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, загальний розмір яких складає 9 142,88 грн., з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 31.12.2014 року перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 та виплатити їй пенсію виходячи з 56% грошового забезпечення з урахуванням матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2