Справа № 826/17279/16
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 липня 2018 року № 826/17279/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Маруліної Л.О., суддів Добрівської Н.А., Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства інфраструктури України

про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Міністерства інфраструктури України (далі також - відповідач, Мінінфраструктури), з врахуванням уточнених позовних вимог, про:

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 08.07.2016 року № 293-к «Про звільнення ОСОБА_1.»;

- поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- зобов'язання Міністерства інфраструктури України виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та виплату за один робочий місяць заробітної плати з негайною виплатою;

- зобов'язання Міністерства інфраструктури України вчинити дії по переведенню ОСОБА_1 на рівноцінну посаду в утвореному на базі Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Управлінні запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу - посаду начальника Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качура І.А. від 08.11.2016 року відкрито провадження у справі № 826/17279/16 та призначено попереднє судове засідання на 08.12.2016 року.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качура І.А. від 08.11.2016 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

Через канцелярію суду позивачем подано заяву про зміну (уточнення) підстав позову.

В попередньому судовому засіданні, в яке з'явився позивач, оголошено перерву до 24.01.2017 року в зв'язку з задоволенням клопотання представника відповідача, яке надійшло через канцелярію суду, про неможливість прибути в судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2016 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

В попередньому судовому засіданні 24.01.2017 року, в яке прибули позивач, представник відповідача, залучено до матеріалів адміністративної справи заперечення відповідача на позов з додатками, постановлено ухвалу про закінчення підготовчого засідання та призначено адміністративну справу до розгляду в судовому засіданні 15.02.2017 року.

Через канцелярію суду 15.02.2017 року позивачем надано заяву про зміну позовних вимог, яка стосувалась обґрунтування збільшення періоду вимушеного прогулу та недотримання відповідачем, крім іншого, вимог Закону України "Про відпустки".

Фіксування судового засідання 15.02.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В судовому засіданні 22.02.2017 року, в яке прибули позивач, представник позивача, колегією суддів оголошено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 10.10.2017 року № 6467 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2017 року визначено суддю Маруліну Л.О. для розгляду адміністративної справи № 826/17279/16 та ухвалою від 03.11.2017 року зазначену справу прийнято до провадження та призначено судове засідання на 07.12.2017 року.

У вказане судове засідання з'явились позивач, його представник та представники відповідача. Представником відповідача надано додаткові заперечення на адміністративний позов. Колегією суддів ухвалою зобов'язано відповідача надати суду додаткові докази по справі до наступного судового засідання 08.02.2018 року.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Через канцелярію суду відповідачем надано 01.02.2018 року витребувані ухвалою суду додаткові докази, представником позивача - 08.02.2017 року пояснення.

В судовому засіданні 08.02.2018 року оголошено перерву до 01.03.2018 року за клопотанням позивача.

В зв'язку з перебуванням члена колегії на лікарняному, справу, призначену в судове засідання 01.03.2018 року, знято з розгляду до 26.04.2018 року.

У судовому засіданні 26.04.2018 року, в яке з'явились позивач, представник позивача та представники відповідача, за клопотанням представника відповідача щодо ознайомлення та надання заперечень на уточнення розрахунку, яке долучено до матеріалів справи позивачем через канцелярію суду 20.04.2018 року, судом призначено наступне судове засідання 24.05.2018 року.

В судовому засіданні 24.05.2018 року учасниками справи подано клопотання про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Колегією суддів задоволено клопотання учасників справи та ухвалено про подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем та його представником підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити, у зв'язку з тим, що відповідачем протиправно було звільнено ОСОБА_1 із займаної ним посади, не врахувавши, що позивачем було подано дві заяви про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням та протиправно не допущено позивача до виконання своїх посадових обов'язків, коли останній повернувся із відпустки на роботу.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях та додаткових запереченнях до позову та, вказуючи, що керівництвом Міністерства інфраструктури України було задоволено заяву позивача про звільнення його з посади за власним бажання після закінчення відпустки, як ОСОБА_1 і вказав в своїй заяві про звільнення, зважаючи на вказане, відповідачем не порушено прав позивача та вчинено дії відповідно до норм чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегією суддів Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідно до матеріалів справи, з'ясовано наступне.

ОСОБА_1 працював у Міністерстві транспорту України (Міністерстві транспорту та зв'язку, Міністерстві інфраструктури) з 31.12.2003 року.

Відповідно до пояснень в позовній заяві та наданих в судових засіданнях, 03.11.2009 року, за результатами конкурсу, позивача призначено на посаду заступника директора Департаменту фінансового контролю та протидії корупції - начальника відділу внутрішніх розслідувань та протидії корупції. Назва вказаної посади, яку обіймав позивач, за період з 03.11.2009 рік по 03.10.2016 року, у в'язку із змінами, які відбувались у структурі та штатному розписі відповідача, кілька разів змінювалась, і на момент звільнення позивач займав посаду «начальника Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу».

Так, відповідно до пояснень позивача, з моменту призначення ОСОБА_2 на посаду заступника Міністра інфраструктури України, на позивача особисто та на відділ, який був йому увірений як керівникові, почався тиск з боку ОСОБА_2

За твердженнями позивача, йому особисто та усім працівникам Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу від ОСОБА_2 надходили завдання, серед яких були такі, що не належали до компетенції вказаного відділу, та у дуже стислі терміни, що унеможливлювало їх виконання. Зважаючи на такий тиск, позивачем у стані сильного фізичного та морального виснаження подано 13.06.2016 року заяву про надання відпустки з наступним звільненням.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 14.06.2016 року №44-В «Про відпустку та грошову допомогу» відповідно до Закону України «Про державну службу» надано позивачу з 14.06.2016 року по 30.06.2016 року невикористану частину щорічної основної відпустки з виплатою грошової допомоги.

У зв'язку з перебуванням в стані тимчасової непрацездатності в період відпустки та необхідністю в подальшому продовження лікування в санаторії, позивачем 29.06.2016 року подано заяву про надання невикористаних відпусток з проханням про звільнення після їх закінчення.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.07.2016 року №52-В «Про відпустку» відповідно до Закону України «Про державну службу» надано позивачеві з 10.07.2016 року по 03.10.2016 року невикористані дні відпустки за період роботи з 03.11.2013 року по 24.11.2016 року.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.07.2016 року №293-к «Про звільнення ОСОБА_1.» відповідно до Закону України «Про державну службу» позивача звільнено з роботи 03.10.2016 року на підставі заяв від 13.06.2016 року, 29.06.2016 року.

Підлікувавшись та прийшовши в свій нормальний емоційний стан, почитавши надане ОСОБА_2 інтерв'ю, позивачем подано 02.08.2016 року та 25.08.2016 року заяви про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням.

17.09.2016 року позивачем отримано лист за підписом заступника Міністра-керівника апарату ОСОБА_3, яким повідомлялось, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням подано ОСОБА_1 13.06.2016, через два тижні з дати написання заяви, в який була можливість її відкликання, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, сплинуло 27.06.2016 року, тому правові підстави для переведення позивача на рівнозначну посаду начальника Управління корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу, як це передбачено статтею 41 Закону України «Про державну службу», відсутні.

Після закінчення відпустки в перший робочий день, а саме, 04.10.2016 року, позивач прибув на роботу для виконання своїх службових обов'язків, проте, його допущено не було до робочого місця, працівниками відділу кадрів під підпис ознайомлено з наказом про його звільнення.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними та, маючи бажання повернутись на роботу для виконання своїх службових обов'язків, позивач звернувся із даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи даний адміністративний спір, колегія суддів виходить з наступного.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (абзац 1 статті 1 Кодексу законів про працю України).

Преамбулою Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі також - Закон №889-VIII) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частиною другою статті 1 вказаного Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частини перша - третя).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 889-VIII щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Законом України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною першою статті 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно із частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя статті 86 Закон №889-VIII).

Частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, законом гарантовано право позивача на відпустку з наступним звільненням з державної служби, наслідком чого, за наявності відповідного волевиявлення позивача, є обов'язок відповідача надати йому відпустку та припинити з ним трудові відносини відповідно до вимог законодавства.

З матеріалів справи судом встановлено, що 13.06.2016 року позивачем подано до заступника Міністра інфраструктури України - керівника апарату ОСОБА_3 власноручно написану заяву (додано до доповідної записки ОСОБА_1 від 13.06.2016 року № 428/14-2/18-16), в якій, керуючись частиною першою статті 86, статтями 57, 58, 89 Закону України «Про державну службу», статтею 3 Закону України «Про відпустки», просив надати йому з 14.06.2016 року щорічну відпустку тривалістю 15 календарних днів із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати із подальшим звільненням його зі служби за власним бажанням на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Мінінфраструктури від 14.06.2016 року № 44-В «Про відпустку та грошову допомогу» ОСОБА_1, начальнику Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Мінінфраструктури, надано з 14.06.2016 року по 30.06.2016 року невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів за період роботи з 03.11.2013 року по 02.11.2014 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

До 08.07.2016 року на реалізацію заяви ОСОБА_1 від 13.06.2016 року, відповідачем питання звільнення позивача не вирішувалось.

29.06.2016 року позивачем подано до заступника Міністра інфраструктури України - керівника апарату ОСОБА_3 власноручно написану заяву (додано до доповідної записки ОСОБА_1 від 29.06.2016 року № 461/14-2/18-16), якою він поінформував про його перебування на стаціонарному лікуванні у період з 14.06.2016 року по 23.06.2016 року, в зв'язку з чим, керуючись Законом № 889 та Законом № 504, просив: - продовжити тривалість раніше наданої йому відпустки на кількість днів його непрацездатності (10 днів); - надати йому невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки державного службовця з наступного дня після завершення відпустки, в якій він перебував. Просив вважати останній день невикористаної відпустки датою звільнення.

Наказом Мінінфраструктури від 08.07.2016 року № 52-В «Про відпустку» надано ОСОБА_1, начальнику Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Мінінфраструктури:

- з 10.07.2016 року по 12.07.2016 року - частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарні дні за період роботи з 03.11.2013 року по 02.11.2014 року;

- з 13.07.2016 року по 11.08.2016 року - щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 03.11.2014 року по 02.11.2015 року;

- з 12.08.2016 року по 01.09.2016 року - частину щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних дні за період роботи з 03.11.2015 року по 02.11.2016 року;

- з 02.09.2016 року по 06.09.2016 року - додаткову відпустку державного службовця тривалістю 5 календарних днів за період з 25.11.2012 року по 24.11.2013 року;

- з 07.09.2016 року по 13.09.2016 року - додаткову відпустку державного службовця тривалістю 7 календарних днів за період з 25.11.2013 року по 24.11.2014 року;

- з 14.09.2016 року по 22.09.2016 року - додаткову відпустку державного службовця тривалістю 9 календарних днів за період з 25.11.2014 року по 24.11.2015 року;

- з 23.09.2016 року по 03.10.2016 року - додаткову відпустку державного службовця тривалістю 11 календарних днів за період з 25.11.2015 року по 24.11.2016 року.

Наказом Мінінфраструктури від 08.07.2016 року № 293-К «Про звільнення ОСОБА_1.» ОСОБА_1, начальника Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Мінінфраструктури, звільнено з роботи 03.10.2016 року за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону № 889-VIII на підставі заяв позивача від 13.06.2016 року та 29.06.2016 року. Доручено Відділу бухгалтерського обліку та звітності, бюджетного фінансування Мінінфраструктури виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 03.11.2015 року по 03.10.2016 року відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР.

Таким чином, з вищевикладеного слід дійти висновку, що відповідачем правомірно реалізовано в межах діючого законодавства подані власноручно написані заяви позивача про надання відпусток та звільнення за власним бажанням з зазначенням інших причин неможливості виконувати роботу.

При цьому, інформації щодо ознайомлення позивача у липня 2016 року з наказом про звільнення матеріали справи не містять.

Щодо доводів позивача в частині протиправності його звільнення з роботи з огляду на реалізацією ним права на відкликання раніше поданої заяви про звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалося вище, згідно із частиною першою статті 86 Закону № 889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя статті 86 Закон №889-VIII).

Частиною першої статті 38 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні (перше речення частини першої).

З огляду на вимоги частини третьої статті 86 Закону №889-VIII пріоритетними для застосування у правовідносинах щодо дотримання порядку звільнення позивача є норми Кодексу законів про працю України.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, « 02 серпня 2016року мною на ім'я Міністра інфраструктури України ОСОБА_4 та заступника Міністра - керівника апарату ОСОБА_3 заступником Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу ОСОБА_5 було направлено службову записку (реєстраційний номер у Мінінфраструктури - 583/14-2/18-16), у якій, із поясненням причин та мотивів, повідомлялось про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відкликаємо раніше подані заяви про звільнення та про наш намір бути переведеними на рівнозначні посади у новоутвореному антикорупційному підрозділі. До службової записки від 02.08.2016 № 582/14-2/18-16 були подані оригінали заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про відкликання раніше поданих заяв про звільнення та переведення на рівнозначні посади в утвореному на базі Відділу новому антикорупційному підрозділі (на момент подання цих заяв інформацією про точну назву цього підрозділу ми, як вже зазначалася вище, не володіли, у зв'язку з чим безпосередньо у заявах ми повідомили про те, що назва підрозділу та посади буде нами уточнена після надання нам для ознайомлення нової структури та штатного розпису» (цитата).

Водночас, з матеріалів справи судом встановлено, що дану службову записку від 02.08.2016 року №583/14-2/18-16 подано особисто ОСОБА_5 за власним підписом, підтверджуючих документів на здійснення повноважень від імені ОСОБА_1 не долучено.

Відповідно до частин першої, другої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 237 ЦК передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша - третя).

Отже, звертаючись до Мінінфраструктури зі службовою запискою від 02.08.2016 № 583/14-2/18-16, ОСОБА_5 діяла виключно від власного імені, тому вищевикладене не дає підстав суду вважати подання позивачем заяви про відкликання, раніше поданої заяви про звільнення, через представника.

Крім того, суд також погоджується з позицією відповідача, що відповідно до підпунктів 2, 5 пункту 2 розділу III Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 року за № 736/27181 (далі - Правила), усі документи, що надходять до установи, приймаються централізовано в службі діловодства (експедиції). Факт надходження документа до установи обов'язково фіксується шляхом проставлення на вхідних документах відмітки про його надходження до установи, яка проставляється від руки або за допомогою штампа, автоматичного нумератора на лицьовому полі у правому куті нижнього поля першого аркуша оригіналу документа.

Підпунктом 1 пункту 3 Правил встановлено, що службовий документ, отриманий установою або створений нею, у тому числі для внутрішнього користування, вважається внесеним до документаційного фонду установи з моменту його реєстрації. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації і полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою установою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа, шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Судом встановлено, що службову записку від 02.08.2016 № 583/14-2/18-16 зареєстровано, як подану особисто ОСОБА_5, тому заява ОСОБА_1 від 02.08.2016 року, як окремий документ, не реєструвалась та розгляду не підлягала.

Щодо відкликання раніше поданої заяви про звільнення шляхом надсилання до Мінінфраструктури звернення від 25.08.2016 року, судом встановлено, що позивачем відповідно до копії фіскального чека надіслано 25.08.2016 року Міністру інфраструктури України ОСОБА_4, заступнику Міністра інфраструктури України - керівнику апарату ОСОБА_3 звернення, до якого долучено оригінал заяви про переведення на посаду начальника управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу на 1 аркуші.

Відповідно до змісту вказаного звернення позивач, посилаючись на факт «подання ним та ОСОБА_5.» вищезгаданої службової записки від 02.08.2016 № 583/14-2/18-16 року, просить вважати усі раніше подані ним заяви про звільнення недійсними (відкликаними), додавши виключно оригінал заяви про переведення на посаду начальника Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу.

Законом України від 28.12.2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» виключено частину четверту статті 24 Кодексу законів про працю України, якою було встановлено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

В даному випадку колегія суддів, надавши оцінку змісту звернення позивача від 25.08.2016 року, вважає, що позивач висловив своє бажання продовжувати роботу, тому відхиляє аргументи представника відповідача, що заяву про відкликання взагалі не було подано, позаяк надання такої заяви не передбачено чинним законодавством. Оскільки звернення позивачем надіслано в копії і заступнику Міністра інфраструктури України - керівнику апарату ОСОБА_3, що не заперечувалось представником відповідача, до компетенції якого належало питання щодо прийняття відповідного рішення в силу вимог пункту 7 частини першої статті 2, пункту 4 частини другої статті 17 Закону № 889-VIII та пункту 8 частини четвертої та частини п'ятої статті 10, частини п'ятої статті 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади від 17.03.2011 № 3166-УІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), останній мав як повноваження так і обов'язок її розглянути в межах чинного законодавства.

Крім того, представник відповідача зазначає, що дане звернення позивача розглянуто в міністерстві відповідно до Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (із змінами і доповненнями) та надано позивачу відповідь від 12.09.2016 №9018/10/10-16, яку ним отримано 17.09.2016 року.

Відповідно до статті 12 даного Закону дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про засади запобігання і протидії корупції", "Про виконавче провадження".

З огляду на викладене, слід дійти висновку щодо неналежного розгляду відповідачем заяви позивача від 25.08.2016 року.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем двотижневого строку попередження про звільнення, в термін якого можливо відкликати заяву про звільнення, колегія суддів звертає увагу, що станом на час виникнення спірних правовідносин чинним законодавством не передбачено подання такої заяви, про що зазначено вище.

Щодо доводів позивача про недопущення його до робочого місця після завершення відпустки, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 38 Кодексу законів про працю України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом встановлено з матеріалів справи, пояснень, наданих позивачем в судових засіданнях, та відсутності спростувань відповідачем, що позивач з'явився на роботу на наступний день після закінчення наданої йому відпустки, а саме 04.10.2016 о 08:56 годині, підтверджується випискою з пунктів пропуску про проходження позивачем турнікету. Позивача не допущено до місця роботи, ознайомлено з оспорюваним наказом, на якому позивачем вказано під особистий підпис «не згоден з Наказом», що також вказує на небажання ОСОБА_1 звільнятись за власним бажанням.

Згідно з долученими доказами, які містяться в матеріалах справи та, наданих пояснень позивача, його кабінет було опечатано, таким чином, посадові особи відповідача, порушуючи право позивача на працю, не допустили його в кабінет для виконання своїх службових обов'язків, з чого колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку про вчинення протиправних дій з боку відповідача.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, не заперечувалось відповідачем, що позивач прибув вчасно на роботу для продовження державної служби, з наказом про звільнення не погодився, не висував вимогу стосовно свого звільнення та отримання трудової книжки, а отже згідно з чинним законодавством, суд приходить до висновку, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Міністерством інфраструктури України продовжено.

З урахуванням вчасного повідомлення позивачем про свій намір продовжувати роботу, відповідачем вчинено протиправні дії щодо не скасування наказу про звільнення позивача та не допуску його до роботи, приймаючи до уваги вимоги частини другої статті 38 Кодексу законів про працю України.

Відтак, наказ про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню, наслідком чого, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 08.07.2016 року №293-к "Про звільнення ОСОБА_1." та поновлення позивача на роботі - задоволенню.

Також відповідачем не надано докази, що на місце позивача було прийнято іншого працівника, якому відповідно до законодавства не можна було відмовити у прийнятті на роботу.

Також, слід зауважити, що 26.07.2016 року Міністерством інфраструктури України було видано наказ за № 249 «Про введення в дію структури та змін штатного розпису Мінінфраструктури на 2016 рік», згідно з яким з липня місяця 2016 року введено нову структуру та змінено штатний розпис Міністерства. У результаті цього на базі Відділу було утворено новий підрозділ - Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 вказаного Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до підпункту 2.4. пункту 2 наказу від 26.07.2016 року № 249 Міністерства інфраструктури України «Про введення в дію структури та змін штатного розпису Мінінфраструктури на 2016 рік» управлінню кадрової служби забезпечити - здійснення заходів щодо переведення за згодою працівників, крім іншого, Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу на посади, які передбачені новим штатним розписом, в установленому законодавством порядку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, з урахуванням поданої 25.08.2016 року позивачем заяви про його переведення, позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити дії по переведенню позивача на рівноцінну посаду в утвореному на базі Відділу внутрішніх розслідувань, запобігання корупції та державного фінансового моніторингу Управлінні запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу - посаду начальника Управління запобігання корупції, внутрішніх розслідувань та державного фінансового моніторингу, підлягає до часткового задоволення, а саме, зобов'язання відповідача вчинити дії по переведенню позивача відповідно до підпункту 2.4. пункту 2 наказу від 26.07.2016 року № 249 Міністерства інфраструктури України «Про введення в дію структури та змін штатного розпису Мінінфраструктури на 2016 рік».

Згідно з частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі також - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Вищенаведений підхід до визначення розміру виплати працівнику середнього заробітку працівнику за весь час вимушеного прогулу узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-419цс16.

Згідно з даними довідки від 11.10.2016 року №17/183 середня заробітна плата ОСОБА_1, обчислена виходячи з виплат за січень-жовтень 2016 рорку, складає 15400,88 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 783,64 грн.).

Відповідно до вказаної Довідки заробітна плата, нарахована позивачу за два останні місяці, склала:

за вересень у розмірі 13757,84 грн.;

за жовтень у розмірі 3444,56 грн.

У вересні 2016 було 22 робочих дні, в жовтні до дати звільнення позивачу нарахували заробітну плату до 03.10.2016 - за 3 календарних дні або 1 робочий.

Відтак усього 23 робочих дні, з грошовою сумою за два місяці, яка склала 17202,40 грн., та відповідно підсумкову суму розділяємо на кількість робочих днів (17202,40:23) та отримуємо 747,93 грн., що складає середньоденну заробітну плату позивача.

У період з дня незаконного звільнення, а саме 04.10.2016 року по 31.12.2016 року, з відрахуванням вихідних та святкових днів, кількість робочих днів становила 63, у період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року кількість робочих днів становила 248, з 01.01.2018 року по 05.06.2018 року - 124 робочих дня.

Зважаючи на вказане, просумувавши кількість робочих днів, отримуємо 435 робочих днів.

Відповідно до доказів наданих позивачем до матеріалів справи, вбачається, що з 15.11.2016 року по 17.01.2017 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Укравтозапчастина» та відповідно до Довідки від 14.02.2017 року № 20/Б, ним отримано дохід у розмірі 8854,71 грн., дану суму слід відрахувати.

435 днів помножити на 747,93 грн. = 325 349,55 грн.

325 349,55 грн. - 8 854,71 грн. = 316 494,84 грн.

Отже, до стягнення з відповідача за вимушений прогул підлягає сума у розмірі 316 494,84 грн., яку розраховано по день винесення рішення.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Зважаючи на вказане 747,93 грн. помножити на 22 робочих дні дорівнює 16 454,46 грн.

Отже, колегія суддів доходить висновку про ухвалення рішення щодо негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та стягнення на користь позивача зазначеної суми з рахунків Міністерства інфраструктури України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За приписами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79,139, 194, 241-246, 250, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства інфраструктури України від 08.07.2016 року № 293-к «Про звільнення ОСОБА_1.».

3. Поновити ОСОБА_1 на роботі.

4. Зобов'язати Міністерства інфраструктури України вчинити дії по переведенню ОСОБА_1 відповідно до підпункту 2.4. пункту 2 наказу від 26.07.2016 року № 249 Міністерства інфраструктури України «Про введення в дію структури та змін штатного розпису Мінінфраструктури на 2016 рік».

5. Стягнути з Міністерства інфраструктури України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 316 494,84 грн. з негайною виплатою суми 16 454,46 грн., що складає заробітну плату за один місяць.

5. Допустити рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 заробітної плати (середню заробітну плату) за один місяць в розмірі 16 454 (шістнадцять тисяч чотириста п'ятдесят чотири грн.), 46 коп. до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1, 04215, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1;

Відповідач: Міністерство інфраструктури України, 01135,м.Київ, п-т Перемоги, 14, .

Головуючий cуддя Л.О. Маруліна

Судді Н.А. Добрівська

А.І. Кузьменко

А