Справа № 815/5027/15
Суддя: Князєв Всеволод Сергійович
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду
20 червня 2018 року м. Київ
у справі № 815/5027/15 (провадження № 11-214апп18) за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків за заявою військової частини НОМЕР_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2017 року в складі колегії суддів Стрелець Т. Г., ОСОБА_2 , Мороз Л. Л.
За наслідками розгляду 20 червня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи у задоволенні заяви військової частини НОМЕР_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2017 року відмовлено.
Підставою для відмови у перегляді ухвали Вищого адміністративного суду України Велика Палата Верховного Суду вважала, що завдання шкоди та процес її відшкодування не є публічно-правовими правовідносинами, оскільки є деліктним зобов`язанням, з конкретно визначеним суб`єктним складом боржником, який завдав збитків, та кредитором, якому завдані збитки мають бути відшкодовані, і необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 11, 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Із зазначеним висновком Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся з огляду на таке.
У серпні 2015 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з начальника речової служби ОСОБА_1 завдані збитки на суму 11 182,03 грн.
Позов мотивовано тим, що під час ревізії фінансово-господарської діяльності у військовій частині НОМЕР_1 виявлено нестачу. Під час проведення службових розслідувань з`ясувалося, що ОСОБА_1 як військовослужбовець начальник речової служби військової частини НОМЕР_1 , у період з червня 2001 року по листопад 2010 року недбало ставився до виконання своїх службових обов`язків, не вів належним чином обліку матеріальних засобів, закріплених за речовою службою, не дотримувався правил приймання, зберігання, видавання та здавання матеріальних цінностей, допускав випадки псування військового майна, приймаючи та видаючи матеріальні цінності, не оформлював цих дій у встановленому порядку, в результаті чого протягом зазначеного вище проміжку часу у військовій частині НОМЕР_1 виникла нестача військового майна на загальну суму 11 182,03 грн.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року позов військової частини НОМЕР_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 11 182,03 грн.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2017 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, провадження у справі закрито, роз`яснено позивачу право на звернення до суду з таким позовом в порядку цивільного судочинства.
Суд касаційної інстанції керувався тим, що суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом, зокрема, до громадян України для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом. Оскільки військова частини НОМЕР_1 заявила позов про стягнення з військовослужбовця матеріальної шкоди у вигляді грошових коштів, такий позов не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).
Оскільки надані позивачем на підтвердження, на його думку, неоднакового застосування норм права рішення Вищого адміністративного суду України ухвалені за різних фактичних обставин, суб`єктного складу та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, вони не можуть бути підставою для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2017 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.
Такі висновки Великої Палати Верховного Суду є обґрунтованими.
Разом з тим військова частина НОМЕР_1 зазначала, що у серпні 2013 року вона зверталася до Біляївського районного суду Одеської області з цивільним позовом про стягнення з відповідача завданих збитків.
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області 16 червня 2014 року позов військової частини НОМЕР_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 11 182,03 грн. Апеляційний суд Одеської області рішенням від 25 листопада 2014 року це рішення скасував та відмовив у задоволенні позову.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року у справі № 6-4849св15 (на яку при зверненні з заявою про перегляд судового рішення посилався заявник) рішення судів попередніх інстанцій скасовано, провадження у справі закрито з огляду на те, що спір між сторонами виник з приводу проходження ОСОБА_1 військової служби як публічної, а отже, за правилами пункту 2 частини першої статті 17 КАС України на такий спір поширюється компетенція адміністративних судів.
Зважаючи на таке рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, військова частина НОМЕР_1 звернулася у серпні 2015 року до адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків.
Заявник посилається на те, що він опинився в ситуації, коли касаційні суди цивільної та адміністративної юрисдикції за однакових обставин справи по-різному застосували положення процесуального закону, дійшовши, як наслідок, протилежних за змістом висновків щодо порядку судочинства (цивільного чи адміністративного), за правилами якого має розглядатися справа за позовом військової частини НОМЕР_1 .
Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції частини першої статті 17 КАС України.
У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, що діяла на час звернення з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року було закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАСУ у редакції від 03 жовтня 2017 року публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права право прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Законодавець урегулював питання, пов`язані з порядком притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків спеціальним нормативним актом Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі Положення).
Як на час звернення до суду з позовом, так і на час звернення з заявою відомостей про те, що відповідач капітан ОСОБА_1 звільнився з військової служби відсутні.
За змістом пунктів 2, 13, 31 зазначеного Положення військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.
У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності:
а) заподіяння прямої дійсної шкоди;
б) протиправної їх поведінки;
в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди;
г) вини у заподіянні шкоди.
У пунктах 10?12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.
У пунктах 13?15 Положення підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.
У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
Отже, спір з приводу відшкодування матеріальної шкоди, завданої особою державі під час проходження військової служби, є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.
Посилаючись на вимоги статті 1166 ЦК України та зазначаючи, що між сторонами виникли цивільні деліктні правовідносини, Велика Палата Верховного Суду зробила помилковий висновок, що цей спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. У даному випадку правовідносини виникли з приводу спричинення матеріальної шкоди військовослужбовцем під час проходження ним військової, тобто публічної служби, тому спір є публічно-правовим і підлягає розгляду судами адміністративної юрисдикції.
Зазначені правовідносини з публічної служби за своєю правовою природою подібні до трудових, тому у разі необхідності, субсидіарно має застосовуватися Кодекс законів про працю України, який регулює трудові правовідносини, а не ЦК України, про що помилково вказала Велика Палата Верховного Суду.
На підставі викладеного вважаю помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що спір у справі, що розглядається, є цивільно-правовим та належить до цивільної юрисдикції, адже за вказаних обставин цей спір має публічний характер і підлягає судовому розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Суддя: О. М. Ситнік