Справа № 810/4345/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Київ № 810/4345/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Панової Г.В., за участю секретаря судового засідання: Касьянової О.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо не проведення перерахунку за загальним річним оподаткованим доходом ОСОБА_1 (НОМЕР_1, 08130, АДРЕСА_1) згідно до поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік;

- зобовязати Києво Святошинську обєднану Державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області провести перерахунок за загальним річним оподатковуваним доходом ОСОБА_1 (НОМЕР_1, 08130, АДРЕСА_1) згідно поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до положень статті 166, пункту 175.1. статті 175 Податкового кодексу України він має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим йому в національній ПАТ «Державний ощадний банк України», фактично сплачених протягом звітного податкового року у розмірі 16 840,29 грн., що їм було і зроблено, проте, податком органом безпідставно не враховано вказані норми при прийнятті рішення про надання йому податкової знижки на зазначену суму.

Позивач не погоджується з посиланнями позивача на ту обставину, що за рахунок іпотечного житлового кредиту позивачем було придбано квартира, яка не є основним місцем його проживання (зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла).

Так, позивач зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що підтверджується довідкою від 17.08.2017 № НОМЕР_2 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації.

Відповідно до зазначеної довідки фактичним місцем проживання/перебування позивача є АДРЕСА_2 (квартира придбана на отримані кошти відповідно до договору про іпотечний кредит № 1036/1).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2017 було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судовому засіданні 11.04.2018 підтримав доводи викладені у адміністративному позові та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти завдоволення позовних вимог, у відзиві на адміністративний позов зазначив, що ДФС не погоджується з позовними вимогами позивача, оскільки вважає, що позивачем подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік (з зазначенням податкової знижки на частину суми процентів, сплачених у 2016 році за користування іпотечним житловим кредитом) з порушенням вимог пункту 175.1 статті 175 Податкового кодексу України, а саме: відсутня позначка в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що вказана декларація не вважаться податковою звітністю та позивач не має права на отримання податкової знижки на суму витрат платника податку на сплату іпотечного житлового кредиту.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Основним законодавчим актом, який урегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI.

Так, відповіднодо підпункту 166.1.1 пункту 166.1 статті 166 Податкового кодексу України платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року.

Підпунктом 14.1.170 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом;

Підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року (підпункт 166.1.2 пункту 166.1 вказаної статті).

Згідно з пунктом 166.3 статті 166 Податкового кодексу України перелік витрат, дозволених до включення до податкової знижки.

Платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати: частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу (підпункт 166.3.1).

Статтею 175 Податкового кодексу України регулюється визначення суми процентів, сплачених платником податку за користування іпотечним житловим кредитом з метою нарахування податкової знижки.

Відповідно до пункту 175.1 статті 175 Податкового кодексу України платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.

Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.

Судом встановлено, що 16.09.2015 між позивачем (як позичальником) та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено Договір про іпотечний кредит № 1036/1, за умовами якого, Банк надає позичальнику кредит у розмірі 878 535 гривень для придбання майнових прав на об'єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12-18).

На забезпечення виконання кредитного договору від 16.09.2015, між позивачем (як іпотекодавцем) та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено Іпотечний договір від 16.09.2015 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий номер 1151, відповідно до якого, цей договір забезпечує всі вимоги іпотеко держателя, які випливають із ОСОБА_4 про іпотечний кредит № 1036/1. Предметом іпотеки є майнові права на об'єкт нерухомості (квартиру), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 22-28).

27.09.2017 ОСОБА_1 подано до Києво-Святошинської обєднаної Державної Податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області Податкову декларацію про майновий стан і доходи, а також документальні докази на підтвердження права на отримання податкової знижки на частину суми процентів, сплачених в 2016 році за користування іпотечним житловим кредитом (а.с. 9).

Листом від 29.09.2017 № 4060/Г/10-13-13-01 відповідач повідомив позивача про те, що подана ним податкова декларація про майновий стан і доходи за 2016 не вважається податковою звітністю у зв'язку з порушенням вимог пункту 175.1. статті 175 Податкового кодексу України, а саме відсутня позначка в паспорті про реєстрацію платника податку за місцезнаходженням іпотечного житла, а тому було відмовлено в податковій знижці на суму витрат платника податку на сплату іпотечного житлового кредиту (а.с. 48).

Вважаючи, що бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку за загальним річним оподаткованим доходом згідно до поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік протиправною позивач звернувся з даним позовом до суду.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб (далі Закон № 1706-VII).

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина 2 статті 4 вказаної статті).

Так, відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 17.08.2017 № НОМЕР_2 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до зазначеної довідки фактичним місцем проживання/перебування позивача є АДРЕСА_2.

Частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII встановлено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Позивачем надано суду пояснення, що до окупації Автономної ОСОБА_5 Крим, він проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після того, як було окуповано ОСОБА_5 Крим Росією, позивач переїхала жити до смт. Веселинове, вул. Димитрова, 21, Миколаївська область, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 20.09.2014 вих. № 1719.

В подальшому позивач влаштувався на роботу в Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (з 01.08.2014) за адресою вул. Воздвиженська, 52-54, м. Київ та переїхав жити у м. Київ.

17.08.2017 позивач отримав довідку № НОМЕР_2 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, місцем проживання/перебування якої є АДРЕСА_2.

Адреса зазначена в довідці співпадає з адресою квартири на купівлю якої ПАТ «Державний ощадний банк України» надав кредит відповідно до укладеного з позивачем ОСОБА_4 про іпотечний кредит № 1036/1.

Судом встановлено, що в редакції статті 5 Закону № 1706-VII (що діяла до 13.01.2016) містилась частина 2, відповідно до якої територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), проставляє у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відмітку про реєстрацію місця проживання, в якій зазначається: 1) адреса фактичного проживання, за якою внутрішньо переміщеній особі може бути вручено офіційну кореспонденцію (місце фактичного проживання); або 2) адреса структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення; або 3) адреса територіального підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції).

При цьому відмітка про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи не вноситься до її паспортного документа.

В подальшому зміст частини 2 статті 5 був змінений і видалено абзац 2, яким встановлювалось, що відмітка про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи не вноситься до її паспортного документа.

Проте, законодавцем змінюючи частину 2 статті 5 вказаного закону, не внесено у жодний Закон України, положень, якіб зобовязували внутрішньо переміщену особу вносити до свого паспорту відмітку про реєстрацію місця проживання.

Крім того, статтею 14 Закону № 1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що документом який посвідчує місце реєстрації внутрішньо переміщені особи є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також відповідно до чинного законодавства на момент подання позивачем податкової декларації про майновий стан і доходи, норм які б зобовязували позивача вносити у паспорт відомості про місце своєї реєстрації не було.

Відповідно до частини 1 статті 19 конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, відповідно до частини 2 Закону № 1706-VII закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, позивач не внісши у паспорт інформацію про місце реєстрації відповідно до даних довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не порушив норм діючого законодавства, у зв'язку з чим, не може бути обмежений в праві на отримання податкової знижки.

Суд зазначає, що з аналізу частини 3 пункту 175.1 статті 175 Податкового кодексу України вбачається, що даною нормою не передбачено, що місце проживання платника податків за адресою іпотечного житла повинно підтверджуватись виключно відміткою в паспортному документі.

Так, пунктом 175.1 статті 175 Податкового кодексу України встановлено, що саме платник податку має право визначати іпотечне житло як основне його місце проживання, що і було зроблено позивачем при поданні податкової декларації.

Також, відповідно до Академічного тлумачного словника Української мови в 11 томах, «зокрема» - уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного (том 3, 1972. - стор. 679).

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що законодавцем не встановлено необхідності підтвердження місця проживання виключно відміткою в паспортному документі, а лише зазначено один зі способів підтвердження місця проживання.

Враховуючи той факт, що позивач є внутрішньо переміщеною особою права, свободи та законні інтереси якої, поміж інших нормативно правових актів регулюються спеціальним Законом № 1706-VII та відповідно до положень якого факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону, суд дійшов висновку, що вказана довідка є документом яким підтверджується основне місце проживання позивача.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 Податкового кодексу України до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов'язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання).

Позивачем на підтвердження понесених витрат, що вказані у податковій декларації надано суду: Договір про іпотечний кредит № 1036/1; Іпотечний договором від 16.09.2015 (реєстровий № 1151); Довідку від ПАТ «Державний ощадний банк України» № 16/3-04/1822 від 19.08.2017 про наявність іпотечного кредиту та суми сплачених процентів; Меморіальний ордер на підтвердження сум сплачених процентів; Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на 18.04.2016.

Відповідно до змісту пункту 179.1 статті 179 Податкового Кодексу України платник податку зобов'язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. (зокрема, у випадку застосування права на податкову знижку).

В силу норми п. 179.8 ст. 179 Податкового Кодексу України сума, що має бути повернена платнику податку, зараховується на його банківський рахунок, відкритий у будь-якому комерційному банку, або надсилається поштовим переказом на адресу, зазначену в декларації, протягом 60 календарних днів після надходження такої податкової декларації.

Згідно з пунктом 43.5 статті 43 Податкового кодексу України контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач правомірно скористався своїм правом на отримання податкової знижки, яке підтверджується документальними доказами сплати ним частини процентів за іпотечним кредитом, отриманим на придбання квартири, яка в подальшому визначена позивачем як основне місце проживання, проте, відповідачем безпідставно не проведено перерахунок за загальним річним оподаткованим доходом позивача згідно до поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік (з урахуванням знижки передбаченої статтею 175 Податкового кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, відповідачем, як субєктом владних повноважень, покладений на нього обовязок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність бездіяльності щодо не проведення перерахунку за загальним річним оподаткованим доходом позивача згідно до поданої ним податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору у сумі 640,00 грн, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо не проведення перерахунку за загальним річним оподаткованим доходом ОСОБА_1 (НОМЕР_1, 08130, АДРЕСА_1) згідно з поданою податковою декларацією про майновий стан і доходи за 2016 рік.

3. Зобовязати Києво Святошинську обєднану Державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області провести перерахунок за загальним річним оподатковуваним доходом ОСОБА_1 (НОМЕР_1, 08130, АДРЕСА_1) згідно з поданою податковою декларацією про майновий стан і доходи за 2016 рік.

4. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Києво Святошинської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 16 квітня 2018 р.