Справа № 810/1384/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м.Київ № 810/1384/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1В.) з позовом до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області (далі відповідач або УСЗН Баришівської РДА Київської області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у визнанні за ОСОБА_1 статусу інваліда війни;

- зобовязати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області розглянути питання щодо надання статусу інваліда війни та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 та у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, йому була встановлена друга група інвалідності.

Позивач зазначив, що 20.11.2017 він звернувся до УСЗН Баришівської РДА Київської області із заявою про надання статусу інваліда війни згідно з пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Проте, УСЗН Баришівської РДА Київської області було відмовлено у наданні позивачу статусу інваліда війни на підставі того, що надані ОСОБА_1 документи не містять інформації, що підтверджують факт особистої участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Позивач вважає, що посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови у наданні статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки, на думку позивача, обовязковими умовами за якими особу має право набути статус інваліда війни є наявність у особи інвалідності, наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач наголосив, що оскільки у 1986 році його було фактично залучено до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, внаслідок чого він отримав захворювання, відповідно до якого встановлено другу групу інвалідності, то відповідач мав діяти виходячи із норм законодавства, та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни встановленого зразка.

Суд зазначає, що відповідач правом подати суду відзив на позовну заяву не скористався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №810/1384/18, постановлено здійснювати розгляд даної адміністративної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.1).

У підготовче судове засідання, призначене на 15.05.2018, представники сторін не зявились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.34-35).

14.05.2018 на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи без його участі (а.с.36).

Відповідач про причини неявки у підготовче судове засідання, яке призначене на 15.05.2018, суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника до суду не подав.

Ухвалою суду від 15.05.2018 закрито підготовче провадження в адміністративній справі №810/1384/18 та постановлено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом серії СК №515804, виданим Баришівським РВГУ МВС України в Київській області 13.03. 1997 (а.с.6-8).

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача (а.с.19-20), ОСОБА_1, зокрема:

- 05.03.1982 - позивач прийнятий на роботу до Бориспільського автообєднання 09033 на посаду водія 3 класу на автобус;

- 01.01.1983 - присвоєно кваліфікацію водія 2 класу;

- 07.01.1983 - у звязку з реорганізацією Київського облавтоуправління Бориспільське автообєднання 09033 перейменоване у Бориспільське автопідприємство 31040;

- 01.04.1984 - присвоєно кваліфікацію водія 1 класу;

-01.10.1984 - Бориспільське автопідприємство 31040 реорганізоване у Баришівське АТП 31046;

- 01.10.1986 - Баришівське АТП 31046 перейменоване у Баришівське АТП 13247;

- з 05.08.1989 - звільнено позивача з роботи з переведенням у Баришівську ЦРЛ;

- з 07.08.1989 - прийнятий на роботу до Баришівської ЦРЛ за переведенням на посаду водія 1-го класу на автомашину РАФ-49-41 КХА;

- з 20.04.1990 - переведений на посаду водія швидкої невідкладної допомоги на автомашину РАФ-61-71 КХА.

Згідно з випискою із наказу по Баришівському автотранспортному підприємству 31046 від 26.06.1986 №53-к ОСОБА_1, водія автобусу, відряджено у м.Чорнобиль терміном на 6 днів з 28 червня по 3 липня 1986 року включно для проведення робіт по ліквідації аварії (а.с.16).

Крім цього, відповідно до виписки із наказу по Баришівському автотранспортному підприємству 31046 від 12.08.1986 №68-к ОСОБА_1, водія автобусу, відряджено у м.Чорнобиль терміном на 15 днів з 14 серпня по 28 серпня 1986 року включно для проведення робіт по ліквідації аварії (а.с.15).

Судом встановлено, що 26.11.1992 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 (категорія 2) серії А №136425 (а.с.10).

У подальшому, вказане посвідчення було перереєстроване 29.05.1997.

Відповідно до довідки сер. КИО-1 №147638 від 22.06.2001 позивачу з 22.06.2001 встановлено другу групу інвалідності на строк до липня 2006 року та зазначено причину інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У вказаній довідці зазначено, що дата чергового переогляду 22.06.2006 (а.с.12).

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки сер. КИО-1 №147638 від 22.06.2001 Обласною спеціалізованою медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено 70 % втрати професійної здатності з 22.06.2001 до 01.07.2006 у звязку з захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.12).

25.07.2001 Київською обласною державною адміністрацією видано позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії А №404087 (а.с.9).

Судом встановлено, що Обласною спеціалізованою МСЕК згідно із витягом із акту огляду у МСЕК до довідки сер. КИО-1 №260349 від 13.04.2006 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено з 01.07.2006 другу групу інвалідності довічно та зазначено причину інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.11).

Як вбачається зі матеріалів справи, 20.11.2017 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області із заявою (вх. №2661 від 20.11.2017) про надання статусу інваліда війни як інваліду, постраждалому від ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, другої групи відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.27).

Листом від 05.12.2017 №28/9 Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області на звернення ОСОБА_1 щодо надання статусу інваліда війни повідомило, що надані позивачем документи не містять інформації, яка б підтверджувала факт особистої участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, а саме, вони повинні містити дані про залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони з посиланням на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони (а.с.28). Таким чином, не має підстав для надання ОСОБА_1 статусу інваліда війни.

Відмовляючи у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, відповідач у вказаному листі посилався, зокрема, на те, що управління 14.11.2017 надіслало запит до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про залучення АТП №13247 до формувань. Відповідно до відповіді Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, отриманої 05.12.2017, розпорядчі документи начальника Цивільної оборони Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також облавним організаціям та установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

У вказаному листі відповідач зазначив про те, що безпосереднє залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони здійснюється на підставі наказів по підприємствам, установам та організаціям, які видаються на виконання вищевказаних рішень.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та у видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII суд дійшов висновків про те, що вказана норма не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом першим пункту 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід" (абзац третій пункту 3 Положення №302).

Згідно з абзацом другим пункту 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Отже, підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність в особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі відповідного посвідчення є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При цьому, суд наголошує на тому, що необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Як встановлено вище судом із наявної у матеріалах справи копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 з 05.03.1982 було прийнято на роботу до Бориспільського автообєднання 09033 на посаду водія автобусу.

07.01.1983 Бориспільське автообєднання 09033 у звязку із реорганізацією Київського облавтоуправління було перейменоване у Бориспільське автопідприємство 31040, яке у подальшому 01.10.1984 було реорганізоване у Баришівське АТП 31046.

01.10.1986 Баришівське АТП 31046 було перейменоване у Баришівське АТП 13247.

Згідно з випискою із наказу по Баришівському автотранспортному підприємству 31046 від 26.06.1986 №53-к ОСОБА_1, водія автобусу, відряджено у м.Чорнобиль терміном на 6 днів з 28 червня по 3 липня 1986 року включно для проведення робіт по ліквідації аварії (а.с.16).

28.06.1986 Баришівським автотранспортним підприємством 31046 за №244 позивачу, якого відряджено до м. Чорнобиля терміном на 6 днів до 03.07.1986 видано відрядне посвідчення. Як вбачається із вказаного відрядного посвідчення, ОСОБА_1 вибув із м. Баришівки 28.06.1986 та прибув 28.06.1986 до м.Чорнобиля, а з 03.07.1986 вибув із м.Чорнобиля та прибув до м. Баришівки 03.07.1986 (а.с.17).

Суд зазначає, що ОСОБА_1 було видано пропуск №001917 на право вїзду у закриту зону до пункту призначення - обєкти 30 км. зони, терміном дії до 02.07.1986 (а.с.13).

Крім цього, відповідно до виписки із наказу по Баришівському автотранспортному підприємству 31046 від 12.08.1986 №68-к ОСОБА_1, водія автобусу, відряджено у м. Чорнобиль терміном на 15 днів з 14 серпня по 28 серпня 1986 року включно для проведення робіт по ліквідації аварії (а.с.15).

Так, 14.08.1986 Баришівським автотранспортним підприємством 31046 позивачу видано відрядне посвідчення №358, з якого вбачається, що ОСОБА_1 вибув із м.Баришівки 14.08.1986 та прибув 14.08.1986 до м.Чорнобиля, а з 29.08.1986 вибув із м. Чорнобиля та прибув до м. Баришівки 29.08.1986 (а.с.18).

Також, позивачу було видано пропуск №006172 на право вїзду у закриту зону (крім території ЧАЕС), терміном дії до 31.12.1986 (а.с.13).

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і ОСОБА_3 міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ОСОБА_3 народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Суд звертає увагу, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд враховує, що позивач набув статус інваліда внаслідок наявності у нього захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії А № 404087 від 25.07.2001, яке є безстроковим та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою №092662 від 25.07.2001 до посвідчення серії А № 404087, яка була дійсна до 01.07.2006 (а.с. 9).

Крім цього, суд звертає увагу, що згідно із витягом із акту огляду у МСЕК до довідки сер. КИО-1 №260349 від 13.04.2006 Обласною спеціалізованою МСЕК ОСОБА_2 було встановлено з 01.07.2006 другу групу інвалідності довічно та зазначено причину інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.11).

Суд зазначає, що факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується, зокрема, довідкою, виданою ОСОБА_1, про те, що він працював по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС Міненерго СРСР, є працівником УМСР тресту "ЮАЕС" та потребує позачергового придбання білетів на всі види транспорту (а.с.14).

Також, відповідно до довідки від 27.08.1986 №418 ОСОБА_1 з 14.08.1986 по 28.08.1986 дійсно брав безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС й у звязку з цим має право на позачергове придбання білетів на будь-який вид транспорту та медичне обслуговування, згідно постанови ЦК КПРС, Президії Верховної ОСОБА_3 СРСР, ОСОБА_3 Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07.05.1986 №524-156 (а.с.14).

Крім цього, згідно із довідкою Виробничого обєднання «Саратовсільгосводопровід» Чорнобильська дільниця ПМК-19 від 27.08.1986 №417 позивач брав безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС із 14.08.1986 по 28.08.1986 у зонах різного ступеню іонізуючого випромінювання (а.с.21).

Як вбачається із довідки Баришівського автотранспортного підприємства 134247 від 30.04.1991 №75, позивач дійсно працював у Баришівському АТП-13247 та брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.22).

Відповідно до довідки Баришівського автотранспортного підприємства 134247 ОСОБА_1 дійсно працював водієм автобусу у Баришівському АТП-13247 та в 1986 році був направлений для роботи у зоні Чорнобильської катастрофи (а.с.23).

Крім цього, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 міськкомом компартії України було вручено лист подяку за самовіддані дії під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проявлені при цьому мужність, відданість комуністичним ідеалам у служінні Батьківщині (а.с.26).

В силу положень статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі Щокін проти України та від 07.07.2011 у справі Серков проти України позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що відповідь Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, яку відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовим актом, а носить інформаційно-роз'яснювальний характер і не утворює підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою й такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області розглянути питання щодо надання статусу інваліда війни та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни встановленого зразка, суд зазначає таке.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302, Посвідчення інваліда війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім'ї загиблого видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 ОСОБА_3 Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою ОСОБА_3 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань Цивільної оборони, досить жорстко обмежені у законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути питання щодо надання статусу інваліда війни та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни встановленого зразка.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачені пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що у відповідача були наявні законні підстави для встановлення позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б свідчили про правомірність позбавлення осіб, які постраждали від Чорнобильської катастрофи категорії 4 права на отримання статусу постраждалих від Чорнобильської катастрофи категорії 1 за умови наявності причинного зв'язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою, не надав.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу інваліда війни у звязку із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування.

Більш того, саме завдяки правовій позиції, обраній відповідачем, позивач був позбавлений можливості на належний розгляд документів про присвоєння статусу інваліда війни та отримання пільг та компенсацій, передбачених для осіб цієї категорії.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, у тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

При цьому суд бере до уваги, що позивач є інвалідом другої групи та відповідно є особою, яка першочергово та невідкладно потребує судового захисту, який має бути ефективним та результативним, відтак суд зазначає, що позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пунктів 9 та 10 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов'язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб'єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об'єктивних обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни.

3. Зобов'язати Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни встановленого зразка.

4. Встановити для Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області строк для надання суду звіту про виконання судового рішення 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного тексту рішення 27.06.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.