Справа № 812/1287/18
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1287/18

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кисельової Є.О.,

при секретарі: Лященка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (93400, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (93401, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.02.2018 № ,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Луганській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 07.02.2018 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в січні 2018 року посадовими особами органу податкового контролю була проведена камеральна перевірка даних, задекларованих у податковій звітності по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності ФОП ОСОБА_1 за 2014, 2015, 2016 роки. За результатами перевірки був складений акт від 26.01.2018 за № 97/12-32-13-04/НОМЕР_2, який було отримано позивачем засобами поштового зв'язку 06.02.2018.

16 лютого 2018 року ФОП ОСОБА_1 було отримано податкове повідомлення - рішення, винесене ГУ ДФС у Луганській області за № від 07.02.2018, згідно з яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб на 170201,61 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями на 136161,29 грн. та за штрафними санкціями - на 34040,32 грн.

22 лютого 2018 року позивачем було направлено скаргу до Державної фіскальної служби України про перегляд податкового повідомлення-рішення № від 07.02.2018, за результатами розгляду якої податкове повідомлення - рішення залишено без змін, а скаргу позивача від 22.02.2018 без задоволення.

Позивач вважає, що податкове повідомлення - рішення № від 07.02.2018 є необґрунтованим та протиправним.

Позивач зазначає, що 28.12.2010 між ОСОБА_1 та Сєвєродонецькою міською радою було укладено договір оренди землі № 00044, який було зареєстровано 27.04.2011 за № 00044 (далі - Договір від 28.12.2010). Відповідно до умов Договору від 28.12.2010 Сєвєродонецька міська рада передала позивачу строком на 25 років в оренду земельну ділянку загальною площею 0,4514 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 під автостоянку (землі комерційного використання). Згідно п. 9 та п. 11 Договору від 28.12.2010 визначено розмір та порядок внесення орендної плати.

Позивач вважає, що його було звільнено (мав податкову пільгу) від сплати орендної плати за земельну ділянку згідно Договору від 28.12.2010 з 01.05.2014 по 01.07.2016, оскільки платники податку на землю, які перебувають на обліку у фіскальних органах та знаходяться на територіях, визначених переліком населених пунктів де проводиться антитерористична операція або оголошено військовий чи надзвичайний стан, на цей період звільняються від своїх обов'язків, зокрема, щодо сплати орендної плати.

Крім того, позивач посилається на те, що 27.01.2017 останнім були подані уточнюючі податкові декларації з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності за 2014, 2015 та 2016.

Позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомленні-рішення є безпідставними, оскільки прийняті з порушенням норм Податкового кодексу України, Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та інших нормативно-правових актів.

На підставі всього вищевикладеного, просив суд:

-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Луганській області № від 07.02.2018.

-судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з ГУ ДФС у Луганській області на користь позивача сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1702,02 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 9000,00 грн.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До відділу діловодства та обліку звернення громадян суду (канцелярію) подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, про що подав відзив на адміністративний позов (арк. спр. 130-133).

Судом по справі вчинено такі процесуальні дії:

-ухвалою від 10.05.2018 адміністративний позов залишено без руху та запропоновано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали шляхом усунення недоліків позовної заяви (арк. спр. 62-63);

-ухвалою суду від 21.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (арк. спр. 1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, зареєстрований як фізична особа - підприємець 27.07.2004 №0000049, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серії АБ №172243 від 05.12.2012 (арк.спр.9).

28 грудня 2010 року між Сєвєродонецькою міської радою, як орендодавцем та ОСОБА_1, як орендарем було укладено договір оренди землі № 00044 (далі - Договір від 28.10.2010), державна реєстрація від 27.04.2011. Відповідно до умов Договору від 28.10.2010, орендодавець на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради за № 80 від 09.12.2010, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання (під існуючу автостоянку на 150 автомобілів), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. (арк.спр. 83-84)

При укладанні Договору від 28.10.2010 сторонами було досягнуто наступних істотних умов.

Так, відповідно до п.2 Договору від 28.10.2010, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,4514га., в тому числі: капітальна одноповерхова будівля - 0,0052 га; тимчасова - 0,2226 га; під проходами, проїздами та площадками - 0,2236 га.

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить: кадастровий НОМЕР_3 - 1384172,96 грн. (пункт 5 Договору № 28.10.2010).

Відповідно до п. 8 Договору від 28.12.2010, договір укладено на 25 років строком по 08.12.2035 включно. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Орендна плата вноситься орендарем самостійно у грошовій формі та розмірі 48446,05 грн., що складає 3,50 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначено п. 9 Договору від 28.12.2018.

Згідно п. 10 Договору від 28.12.2018, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції.

Цільове призначення земельної ділянки: землі комерційного використання (п. 15 Договору № 28.12.2018).

Відповідно до п.34 Договору від 28.12.2018, зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку.

27.04.2011 на підставі рішення сесії Сєвєродонецької міської ради № 80 від 12.09.2010 та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було складено акт передачі-приймання земельної ділянки в натурі (арк.спр. 85).

Судом досліджені невід'ємні частини Договору від 28.12.2018 (арк.спр. 86-90).

На виконання вимог Податкового кодексу України, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області подано податкову звітність з орендної плати за землю, як-то:

-звітну податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік від 06.02.2014, якою визначено податкове зобов'язання щодо орендної плати за землю на 2014 рік на загальну суму 93651,06 грн. з розбивкою річної суми за місяцями з січня по грудень 2014 року у сумі 7804,26 грн. на місяць (арк. спр. 91-93);

-звітну податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2015 рік, штамп вхідної кореспонденції податкового органу від 29.01.2015, якою визначено податкове зобов'язання щодо орендної плати за землю на 2015 рік на загальну суму 60509,12 грн. з розбивкою річної суми за місяцями з січня по грудень 2014 року у сумі 3042,43 грн. на місяць (арк. спр. 100-101);

-звітну податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2015 рік, штамп вхідної кореспонденції податкового органу від 04.02.2016, якою визначено податкове зобов'язання щодо орендної плати за землю на 2016 рік на загальну суму 86709,57 грн. з розбивкою річної суми за місяцями з січня по грудень 2014 року у сумі 7225,80 грн. на місяць (арк. спр. 103-104).

27 січня 2017 року позивачем до ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області подано уточнюючі податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014, 2015, 2016 роки разом з поясненнями з посиланням на статтю 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (арк.спр. 105-113).

Із документів, наданих відповідачем, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області подані звітні податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік від 20.02.2014, за 2015 рік 18.12.2015, за 2016 рік від 17.02.2016 (арк. спр. 136-138,142-144, 148-150). Крім того, судом встановлено, що позивачем до ДПІ ГУ ДФС у Луганській області подані уточнюючі декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік від 17.02.2017, за 2015 рік від 22.02.2017, за 2016 рік від 22.02.2017 (арк. спр. 139-141, 145-147, 151-153).

26 січня 2018 року Головним управлінням ДФС у Луганській області на підставі підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 та в порядку статті 76 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності ОСОБА_1 за період 2014, 2015, 2016 роки, за результатами якої складено Акт № 97/12-32-13-04/НОМЕР_2 (арк. спр. 74-79).

Камеральною перевіркою даних, задекларованих у податковій звітності по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності від 26.01.2018 встановлено, що ФОП ОСОБА_1 було занижено податкові зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності. Загальна сума заниження об'єкта оподаткування складає 136161,29 грн., чим порушено вимоги пунктів 288.1 та 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (арк. спр. 78).

Зазначений Акт підписано посадовою особою відповідача та ОСОБА_1 (арк. спр. 78).

На підставі Акту № 97/12-32-13-04/НОМЕР_2 від 26.01.2018 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 07.02.2018 за № , які були направлені разом з супровідним листом від 07.02.2018 №ФОП-180/12-32-13-04-09 (арк. спр. 80, 81). До вказаного податкового повідомлення-рішення представником відповідача надано детальний розрахунок та зворотній бік облікової картки платника податків.

Відповідно до вказаного рішення позивачу встановлено порушення пп.288.1 та 288.5 ст.288 Податкового кодексу України та збільшено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб (18010900 код платежу).

З розрахунку податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за податковим повідомленням-рішенням № від 07.02.2018, вбачається, що загальна сума за актом перевірки згідно податкового повідомлення-рішення складає 170201,61 грн., в тому числі орендна плата з фізичних осіб - 136161,29 грн. та штрафна санкція - 34040,32 грн. (арк. спр. 20,82).

Вказане податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 07.02.2018 за № оскаржено позивачем в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України (арк. спр.114-115).

За результатами розгляду скарги від 23.02.2018 Державною фіскальною службою України винесено рішення від 20.04.2018 № 5703/Б/99-99-11-02-01-14, яким залишено без змін податкове повідомлення - рішення від 07.02.2018 № , а скаргу від 23.02.2018 - без задоволення (арк.спр. 116-119).

Позивач не згоден з податковим повідомленням - рішенням форми «Р» від 07.02.2018 за № , оскільки воно прийнято з порушенням норм Податкового кодексу України та Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

У підпункті 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно з положеннями пунктів 288.1 - 288.4 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

За пунктом 288.7 статті 288 Податкового кодексу України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 Податкового кодексу України.

За унормуванням статті 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до пунктів 287.1, 287.3, 287.4 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. Податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Податкове зобов'язання з плати за землю, визначене у податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Пунктом 286.2 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Отже, позивач зобов'язаний сплачувати визначені в поданих податкових деклараціях узгоджені податкові зобов'язання.

Разом з цим, відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Приписами пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Отже, позивач має право подати уточнюючий розрахунок до податкової декларації в передбачений законодавством строк.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем дотримано, визначений законодавством строк подання уточнень до декларацій, а саме за 2014, 2015 та 2016 роки.

Щодо посилань представника позивача на те, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення контролюючим органом проігноровано норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 введено в дію рішення РНБО України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 1669 закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

За результатами аналізу вказаних норм суд дійшов висновку, що Закон № 1669 є спеціальним законом у спірних правовідносинах, а тому його застосування не ставиться у залежність від внесення відповідних змін до Податкового кодексу України.

Крім того, Закон № 1669 прийнято у часі пізніше ніж Податковий кодекс України.

Статтею 6 Закону № 1669 (в редакції, чинній до 08.06.2016) встановлено, що під час проведення антитерористичної операції звільнено суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону № 1669 Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014, у період з 14.04.2014 до її закінчення.

Розпорядженням КМУ від 30.10.2014 № 1053-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до вказаного Додатку в розділі "Луганська область" пункт "Міста обласного значення" під номером 13, зокрема, зазначено: м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053» (далі за текстом - Розпорядження КМУ № 1079-р) зупинена дія розпорядження КМУ № 1053-р.

Розпорядженням КМУ № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до Додатку в розділі "Луганська область" пункт "Міста обласного значення" під номером 13, зокрема, зазначено: м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада).

Пунктом 3 Розпорядження КМУ № 1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження КМУ № 1053-р та розпорядження КМУ № 1079-р.

Таким чином, м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада) Луганської області є населеним пунктом, на території якого з 14.04.2014 є населеними пунктами, на території яких здійснювалась антитерористична операція, а відтак, позивач користується правом, встановленим статтею 6 Закону № 1669, щодо звільнення сплати орендної плати.

Законом України "Про внесення змін до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування (набув чинності 08.06.2016) внесено зміни до ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тексти статей 6 і 7 викладено в такій редакції:

"Звільнити суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону";

"Скасувати суб'єктам господарювання орендну плату за користування державним та комунальним майном, розташованим в населених пунктах, згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону".

Статтею 6 Закону № 1669 (в редакції від 08.06.2016) звільнено суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, де зазначено, що Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада) Луганської області не зазначено.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що норми Закону № 1669-VII та Податкового кодексу України є суперечливими, податковий орган, отримавши від позивача уточнені податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014, 2015 та 2016 роки, керуючись пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, мав застосувати законодавство, більш сприятливе для платника податків, та погодитися з тим, що платник податків у період часу з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року був звільнений від плати за земельні ділянки, розташовані на території проведення АТО, тобто застосувати положення статті 6 Закону №1669-VII.

На користь такої позиції свідчить й судова практика Європейського Суду з прав людини, якою згідно з частинами першою та другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України має керуватися суд при вирішенні справи, застосовуючи принцип верховенства права.

Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Сєрков проти України», заява №39766/05, пар. 33, 41, 42, 43, 44 рішення від 07.07.2011 зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення пункту 1 передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v.) [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999).

Суд також зазначає, що можливість таких різних тлумачень одних і тих самих положень законодавства головним чином була спричинена неналежним станом національного законодавства з цього питання. Правила, які було закріплено в Указі Президента та в Законі про ПДВ, надавали необґрунтовану свободу вибору щодо тлумачення того, яким чином вони можуть співвідноситись, а також розуміння чіткої сфери їх застосування та значення їх вимог.

Відповідно, на думку Суду, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з такого важливого фіскального питання, яка призводила до його суперечливого тлумачення судом, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону».

У цьому контексті Суд не може не брати до уваги вимоги статті 4.4.1 Закону про погашення зобов'язань платників податків, який передбачає, що у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Проте у цій справі державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податків, що призвело до стягнення ПДВ із заявника (див. також рішення у справі «Щокін проти України» (Shchokin v.), заяви №23759/03 та № 37943/06, п. 57, від 14 жовтня 2010 року).

Вищезазначені міркування є достатніми, щоб надати Суду можливість дійти висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним у контексті статті 1 Першого протоколу. Відповідно, Суд постановляє, що було порушення цього положення.

Щодо посилання відповідача у відзиві на адміністративний позов про те, що єдиним та достатнім документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції , як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, суд зазначає наступне.

За приписами статті 10 Закону № 1669 протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Таким чином, відповідно до положень Закону № 1669 достатньою підставою для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном стосовно конкретних суб'єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції за період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року.

Однак, статтею 6 Закону № 1669 не вимагається отримання сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин для звільнення від плати за землю.

Щодо посилання відповідача як на підставу своїх заперечень на той факт, що відповідно до Договору від 28.12.2010 орендарем є саме громадянин України ОСОБА_1, а не фізична особа - підприємець, а тому позивача в розумінні положень статті 6 Закону № 1669 не може бути звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, оскільки зазначені положення поширюються лише на суб'єктів господарювання то суд визнає їх безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 за № 161-XIV, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Між тим, статтею 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Орендарями земельних ділянок можуть бути:

а) районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом;

б) сільські, селищні, міські, районні та обласні ради, Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом;

в) громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об'єднання та організації, а також іноземні держави.

Отже, аналізуючи норми чинного законодавства, яке регулює відносини, пов'язані з орендою земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності суд зазначає про те, що законом чітко визначено та встановлено те коло орендарів та орендодавців, які мають виключене право щодо укладання відповідних договорів оренди земельних ділянок.

Так, Законом України «Про оренду землі» передбачено, що орендарями земельних ділянок можуть бути, серед іншого, громадяни. При цьому, чинне законодавство України не передбачає укладання договорів оренди землі з громадянами як фізичними особами-підприємцями. Адже, правовий статус фізичної особи - підприємця при укладанні договорів оренди землі є похідним, оскільки оренда землі необхідна орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що в розумінні положень статті 126 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене та положення Закону № 1669 підставою для звільнення від сплати орендної плати є встановлення факту здійснення ФОП діяльності на території проведення антитерористичної операції за період з 14.04.2014 по 07.06.2016.

Відтак, за період з 14.04.2014 по 07.06.2016 позивач користувався пільгою щодо звільнення від сплати орендної плати, а тому його було звільнено від сплати орендної плати за землю в м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада).

Отже, задекларовані в уточнюючих деклараціях позивача нульові показники зобов'язання з плати за землю протягом періоду з травня 2014 року по 07.06.2016 відповідають вимогам Закону № 1669 і свідчать про реалізацію позивачем зазначеного права.

Відповідно до пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Посилаючись на вказану норму, відповідач нарахував позивачу штрафні (фінансові) санкції.

Однак, з огляду на те, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про безпідставність визначення контролюючим органом позивачу податкового зобов'язання з орендної плати з фізичних осіб на загальну суму 170201,61 грн., застосування відповідачем штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання також є безпідставним.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 07.02.2018 за № , видане Головним управлінням ДФС у Луганській області, яким збільшено фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 цього Кодексу визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивача в обґрунтування заявленої вимоги надано договір від 20.02.2018 №20/02 про надання правової допомоги, Акт №1 про надання правової допомоги від 04.05.2018, квитанцію до прибуткового касового ордера №01/05 від 04.05.2018, ордер на надання правової допомоги серії ЗП №053902 від 20.02.2018 (арк. спр. 120,121,122,125).

Відповідно до Акту №1 про надання правової допомоги від 04.05.2018 вбачається, що загальна вартість послуг за цим актом складає 9000,00 грн.

Так, згідно акту №1 від 04.05.2018 ОСОБА_4 були надало наступні правові послуги:

-правовий аналіз документів клієнта з метою визначення перспектив звернення до Луганського окружного адміністративного суду із позовною заявою про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області № від 07.02.2018 та надання відповідних роз'яснень клієнту - надання послуги у кількості двох годин з загальною вартістю 1200,00 грн.;

-складання позовної заяви до Луганського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області № від 07.02.2018 - надання послуги у кількості вісім годин з загальною вартістю 4800,00 грн.;

-збір доказів та підготовка інших документів для подачі до Луганського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області № від 07.02.2018 - надання послуги у кількості три години з загальною вартістю 1800,00 грн.;

-надання клієнту усної консультації з процесуальних питань судового розгляду справи за позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області № від 07.02.2018 в адміністративному суді - надання послуги у кількості дві години з загальною вартістю 1200,00 грн.

Аналізуючи вищезазначене, суд зауважує, що дана справа відноситься до справ незначної складності відповідно до вимог ст.12 КАС України, щодо яких на момент звернення позивача до суду сформовано сталу практику їх розгляду. Отже, даний спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому зазначена вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн. не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з позовом позивачем відповідно до квитанції №9 від 05.05.2018 сплачено судовий збір в розмірі 1702,02 грн., який слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню.

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, пунктом 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (93400, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (93401, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.02.2018 № - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форма «Р» Головного управління ДФС у Луганській області від 07 лютого 2018 року № , яким збільшено фізичні особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб", код платежу 18010900, на суму 136161,29 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями - на суму 136161,29 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями - на суму 34040,32 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: 93400, АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Луганській області () судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1702 (однієї тисячі семиста двох) гривень 02 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного судового рішення складено 06 липня 2018 року.

Суддя Є.О. Кисельова