Справа № 522/9156/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/9156/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Грабового В.О.,

за участю перекладача - Хоанг Тхі Кук,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 червня 2018 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області до громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И Л А :

24 травня 2018 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до Приморського районного суду з позовом, в якому просило продовжити строк затримання на шість місяців до 07.12.2018 року громадянина Вєтнаму ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року ухвалено примусово видворити з України громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, із затриманням особи з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, строком на шість місяців. Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 вирішено помістити у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для підготовки відповідних матеріалів на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року про видворення з України. У зв'язку із відсутністю необхідних відомостей з країни громадянської належності та співпраці з боку відповідача видворення особи унеможливлене, в зв'язку з чим закінчився термін тримання відповідача в тимчасовому пункті перебування.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 червня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що вказуючи на відсутність з його боку співпраці, позивач нічим не підтверджує свої доводи, оскільки анкетні дані надані відповідачем в повному обсязі. Позивачем не надано жодного доказу направлення запиту для одержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження. Крім того, чинним законодавством визначена процедура реадмісії громадян Вєтнаму, проте зазначена процедура позивачем не застосована. Апеляційна скарга також обґрунтована тим, що оскільки відповідача затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування до внесення змін в КАС України, згідно ч.7 ст.183-7 КАС України в якій передбачалось, що продовження строків затримання відбувається кожні три місяці, з метою недопущення звуження прав відповідача, враховуючи, що на момент його затримання існував процесуальний закон, який передбачав можливість продовження строку затримання до трьох місяців, строк затримання відповідача може бути продовжено лише на три місяці, тому вимога про продовження строку утримання на шість місяців є незаконною і не обґрунтованою. Крім того, судом першої інстанції не направлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, у зв'язку із чим позбавлено можливості надати суду свої заперечення та доказу упередженості з боку позивача. Про день та час судового засідання відповідача повідомлено лише за одну годину до його початку.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року по справі № 522/23088/17, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2018 року, ухвалено примусово видворити з України громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, із затриманням особи з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, строком на шість місяців.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 08 грудня 2017 року, громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 вирішено помістити у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для підготовки відповідних матеріалів на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року про видворення з України.

У зв'язку із відсутністю необхідних відомостей з країни громадянської належності та співпраці з боку відповідача видворення особи унеможливлене, в зв'язку з чим закінчився термін тримання відповідача в тимчасовому пункті перебування.

12 грудня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області звернулось до Посольства Вєтнаму з листом щодо встановлення, зокрема, особи відповідача, з метою подальшого документування паспортом для виїзду за кордон, або довідкою на повернення, для забезпечення примусового видворення.

22 травня 2018 року позивач повторно звернувся з запитом до Посольства Вєтнаму.

Станом на дату звернення з позовом, відповіді від Посольства Вєтнаму не надходило.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача щодо продовження строку затримання громадянина Вєтнаму ОСОБА_6.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п.5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні три місяці подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для виконання рішення про примусове видворення чи для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Таким чином, затримання іноземця або особи без громадянства та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, можливо також з метою ідентифікації, однак з обов'язковим забезпеченням примусового видворення з України.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Частинами 11-13 ст.289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач перебуває у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно знаходяться в Україні ДМС України, який затриманий за клопотанням ГУ ДМС в Одеській області. Строк перебування закінчився 07.06.2018.

На день закінчення строку затримання та поміщення відповідача у пункт тимчасового перебування іноземців інформації від Посольству В'єтнаму в Україні щодо підтвердження факту належності відповідача до громадянства Вєтнаму не надходило.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, за відсутності інформації з країни громадянської належності відповідача щодо ідентифікації особи неможливо виконати рішення про його примусове видворення.

Також відсутні підстави для документування відповідача сертифікатом на повернення в країну походження, в зв'язку з чим відповідач має залишитись у пункті тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають в Україні.

Погоджуючись з правовою позицією позивача, судова колегія враховує рішення ЄСПЛ з питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі "Ливада проти України" (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі "Амюр проти Франції" (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі "Дугуз проти Греції"(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на відсутність у відповідача документа, що дає право перебування на території України та відсутність документа, що посвідчує його особу, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо продовження строку затримання відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до відповідача процедури реадмісії колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положення ст.7 Угоди

між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам про реадмісію громадян обох держав (затверджена Україною 03 вересня 2008 року та набрала чинності для України 10 квітня 2009 року) передбачено, що для імплементації положень цієї Угоди Договірні Сторони протягом 180 (ста вісімдесяти) днів з дати підписання цієї Угоди укладають Виконавчий протокол, в якому визначатимуться: органи, відповідальні за виконання окремих положень цієї Угоди; пункти передачі та прийняття громадян; c) необхідні дані та інформація для передачі, прийняття та супроводження осіб, які підлягають реадмісії, та порядок виконання необхідних процедур. Разом з тим, зазначений виконавчий протокол між сторонами укладено не було, що унеможливлює застосування в даному випадку процедури реадмісії до відповідача.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.289, 308, 310, 315, 316, 321,322, 325, 329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Вєтнаму ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 04 липня 2018 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К В.Кравченко