Справа № 820/3461/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

09.07.2018 р. справа №820/3461/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
про1) визнання протиправними дій ГУПФУ в Харківській області, які полягають в утримання з 20.09.2015 р. сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору із розміру призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб"; 2) зобов'язання ГУПФУ в Харківській області здійснити перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 без утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору з 20.09.2015 р. та виплатити недоотриману суму пенсії; 3) подання протягом 15 днів з дня набрання постановою законної сили, звіту про виконання судового рішення, що передбачено ч. 1 ст. 382 КАС України, -

встановив:

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з 20.09.2015 р. здійснював протиправне утримання із пенсії суми податку на доходи фізичних осіб та суми військового збору, хоча згідно з законом із пенсій податок не справляється.

Відповідач, Головне управління ПФУ Харківської області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору здійснювалось правомірно у межах діючого на той момент закону.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачу з 01.04.2009 р. була призначена пенсія у порядку Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 85% грошового забезпечення.

На виконання рішень судів розмір пенсії позивача неодноразово збільшувався і станом на 01.02.2018 р. досяг 17.000,65грн. та був нарахований і виплачений з 01.01.2016 р. (а.с. 42).

Приєднаним до справи протоколом засвідчено, що за період вересень 2015 р. - лютий 2018 р. з пенсії позивача було утримано податку на доходи фізичних осіб у розмірі 32.712,16 грн., військового збору у розмірі 2.975,80 грн. Ці кошти ГУ ПФУ в Харківській області як податковий агент перерахувало на рахунки органів Державної казначейської служби України.

Судом виявлено, що у дійсності спору між сторонами відносно розміру призначеної та перерахованої пенсії не існує, позивач оскаржує дії тероргану ПФУ з приводу утримання з пенсії податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що спричинило одержання громадянином у власність коштів за пенсією не у повному розмірі.

На звернення громадянина листом від 18.04.2018р. №10362-06/20 терорган ПФУ повідомив заявника про відсутність підстав та механізму для повернення сум сплачених з пенсії як податки.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що за правовим статусом, повноваженнями, функціями та завданнями відповідач є владним суб'єктом, а тому спір, як такий, що пов'язаний з виплатою пенсії, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Але у даному конкретному випадку відповідач під час утримання при виплаті громадянину частини доходу як податку і перерахуванні утриманої суми коштів до бюджету виконував функції податкового агента у розумінні п. 14.1.180 ст. 14 Податкового кодексу України, тобто діяв не як суб'єкт владних повноважень.

Відтак, спір з приводу правомірності дій стосовно утримання коштів з пенсії у якості податків має розглядатись і вирішуватись за правилами ч. 1 ст. 77 КАС України без застосування приписів ч. 2 ст. 77 цього ж кодексу.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що дійсно відповідно до ст.8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії не підлягають оподаткуванню.

Проте, унаслідок внесення законодавцем змін до ст. 162-174 та п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Прикінцевих положень Податкового кодексу України (Закон України від 28.12.2014 р. №71-VIII, Закон України від 02.06.2016р. №1411-VIII) пенсії громадян України, котрі виплачувались на території України за рахунок коштів Пенсійного фонду України у період вересень 2015 р.-лютий 2018 р. підлягали оподаткуванню військовим збором та податком на доходи фізичних осіб.

Обов'язок відповідача як податкового агента (а не владного суб'єкта) утримувати податки з пенсії позивача був припинений за подією прийняття Конституційним судом України рішення від 27.02.2018 р. у справі №1-р/2018.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 р. у справі №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 сіячня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За приписами Закону України "Про Конституційний Суд" акти або окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, відповідач був звільнений від виконання обов'язку податкового агента по відношенню до доходу позивача у вигляді пенсії саме з 27.02.2018 р.

Судом встановлено, що після указаної дати утримання з пенсії позивача не проводились.

За таких обставин суд не знаходить правових підстав для визнання протиправними дій відповідача стосовно утримання з пенсії позивача у період вересень 2015 р. - лютий 2018 р. податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

При цьому, суд наголошує, що повернення цих коштів у власність відповідача може відбуватись виключно у межах процедури, передбаченої ст. 43 Податкового кодексу України терорганом Державної казначейської служби України за висновком органу доходів і зборів, до якого позивач повинен звернутись письмово протягом 1095 днів від дати виникнення переплати, помилкової оплати, безпідставної оплати.

Доказів дотримання позивачем процедури за ст. 43 Податкового кодексу України матеріали справи не містять.

Оцінюючи доводи позивача, суд зважає на аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), який засвідчує, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Наведені позивачем доводи не свідчать про існування факту порушення суб'єктивного права або ущемленого інтересу у спірних правовідносинах.

Обрані позивачем аргументи також не доводять неправомірності дій відповідача у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, позов належить залишити без задоволення.

Підстав для застосування вимог ст.382 КАС України суд не вбачає.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя Сліденко А.В.