Справа № 810/2856/17
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2018-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2018 року м. Київ № 810/2856/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду- Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Забоут Д.А.;

за участю позивачів - ОСОБА_1; ОСОБА_2; ОСОБА_3;

представника позивачів - ОСОБА_4;

представника відповідача - Литовки Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

звернення позивачів до суду з вимогами про визнання протиправною відмову начальника відділу у Згурівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області від 07.06.2017 р. №34-10-0.27-146/170-17 у видачі довідок форми 6-зем та спонукання до видачі таких довідок ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2; ОСОБА_3 обумовлено порушенням прав заявників на одержання у власність земельних ділянок із земель сільськогосподарського призначення (ріллі) на території Згурівської селищної ради Київської області.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані твердженнями позивачів про порушення їхніх прав як потенційних землевласників, яке полягає у ненаданні довідок з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, землекористувачами, угіддями для формування земельної ділянки, що створює для них начебто перешкоду для розроблення проектів землеустрою та оформлення права власності на земельні ділянки.

У судовому засіданні представник позивачів та позивачі заявлені вимоги підтримали, просили позов задовольнити та пояснили, що у 2010 р. вони замовили в ТОВ "Земля і ринок" розроблення проектів землеустрою для відведення їм у власність земель для ведення особистого селянського господарства та 10.08.2010 р. уклали договори про створення науково-технічної продукції. Тоді ж, відділом Держкомзему у Згурівському районі Київської області були видані довідки форми 6-зем про те, що земельні ділянки на які надано дозвіл про розроблення проекту землеустрою враховуються у статистичній звітності у графі 94 як землі запасу, не передані у власність і не надані у користування. Ці землі перебувають за межами населених пунктів.

У 2017 р., позивачі звернулись до територіального відділу Держгеокадастру у Згурівському районі Київської області про підтвердження цього факту шляхом видачі довідок 6-зем, проте у задовленні їх заяви їм було відмовлено у зв'язку з недоцільністю видачі таких документів. Вважаючи, що неодержання довідок порушує їх право власності, звернулись до суду з даним позовом.

Представник відповідача проти задоволення заявлених вимог категорично заперечувала з мотивів їх безпідставності.

У судовому засіданні надала пояснення наступного змісту: на виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання земельних ділянок працівникам культури, освіти та охорони здоров'я, що проживають у сільській місцевості", Згурівська РДА, за результатом розгляду заяв працівників освіти, до яких належать позивачі, винесла розпорядження від 16.01.2008 р. №35 "Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Згурівської селищної ради" громадянам загальною площею 36,98 га, встановиви дворічний термін дії розпорядження.

04.02.2008 р., до цього розпорядження були внесені зміни розпорядженням №88 в частині поділу площі земельної ділянки. Громадянам у кількості 9 осіб (позивачам) було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства загальною площею 17,22 га.

З 01.01.2013 р. повноваженням щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів наділений центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, - ГУ Держгеокадарсту у Київській області. Позивачам було рекомендовано звернутись у порядку, встановленому ст.ст. 118, 121 ЗК України із заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Вказана рекомендація була проігнорована, а позивачі намагаються реалізувати своє право землевласника на підставі документів, які втратили свою чинність у 2010 р.

Крім того, відповідач зазначив, що на протязі 2016 р. були прийняті накази про надання земельних ділянок на які претендують позивачі учасникам АТО.

Просила у задоволенні позовних вимог відмовити, позаяк позивачами порушено порядок розроблення проекту землеустрою.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і їх взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке:

земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 ЗК України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Громадянам для ведення городництва передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України). Згідно з ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Згідно ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI (далі Закон 5245- VI) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме: сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч. 6 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених вище норм ЗК України слідує, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Судом встановлено, що позивачі вважають перешкодою у реалізації свого права на одержання у приватну власність земельних ділянок невидачу їм довідок форми 6-зем -"Довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами угіддям", що не відповідає фактичним обставинам.

Довідка 6-зем є документом, що включається до складу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час розробки останнього землевпорядною організацією. Довідка 6-зем - це певна частина вихідних даних для розробки проекту відведення земельної ділянки.

Інформацією, що міститься у довідці 6-зем визначається до складу яких угідь має відноситись певна земельна ділянка. Вказаний в довідці 6-зем склад угідь повинен співпадати зі змістом дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Місцеве управління Держгеокадастру контролює це питання в ході погодження проекту відведення земельної ділянки.

Для отримання довідки форми 6-зем до місцевого управління Держгеокадастру подаються : заява встановленої форми; копія паспорту та коду, якщо заяву подає фізична особа; копії реєстраційних документів, якщо заяву подає юридична особа; картографічні матеріали в масштабі 1:5000 чи 1:10000; копія рішення (наказу, розпорядження) про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки; обмінний ХМL-файл (складається землевпорядною організацією); копія документа, що підтверджує право на об'єкти нерухомості (будинок, будівля і т.і.); копія договору на нерухомість (земельна ділянка, будівля, будинок і т.і.).

Місцеве управління Держгеокадастру зобов'язане протягом десяти днів, після отримання повного пакету документів, видати замовнику довідку 6-зем, строк дії якої обмежується спливом поточного року.

Відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23 жовтня 2017 року № 216 "Про затвердження типових Інформаційних та Технологічних карток адміністративних послуг, які надаються територіальними органами Держгеокадастру" було змінено наказ від 22.04.2015 р. №47, яким передбачалось надання довідки форми 6-зем.

У новому наказі така форма адміністративної послуги не передбачена.

Водночас, згідно ст.3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5)здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Така підстава у наданні запитуваної позивачами інформації як недоцільність Законом не передбачена, а тому відмова начальника відділу у Згурівському районі ГУ Держгеокадастру є протиправною.

Конституцією України закріплено, що кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13), держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки; усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13). В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 N 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови начальника відділу у Згурівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області від 07.06.2017 р. №34-10-0.27-146/170-17 щодо відмови у видачі довідки форми 6-зем.

Проте, суд вважає безпідставною вимогу про покладення обов'язку на відповідача з видачі довідки форми 6-зем, з огляду на наступне:

у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини підкреслив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, які б дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Отже дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. Дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13.

Відповідно до п.3 ст. 1 Закону України "Про адміністративні послуги" відповідач є суб'єктом надання адміністративної послуги. Умови, порядок та строки надання якої визначені ст.ст. 9-10 вказаного закону, тому суд не знаходить для себе можливим втручатися в діяльність органу виконавчої влади до компетенції якого належить вирішення питання про видачу відповідної інформації у вигляді довідки форми 6-зем або перебирати на себе його повноваження.

Водночас, з метою надання ефективного судового захисту суб'єкту звернення, для відновлення порушеного права позивачів та виключення можливості подальших протиправних рішень, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позивачами вимог та зобов'язати відділ у Згурівському районі ГУ Держгеокадастру повторно розглянути заяви позивачів та прийняти рішення з урахуванням висновків суду по цій справі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову начальника відділу у Згурівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області Литовки Людмили Викторівни у листі від 07.06.2017 р. №34-10-0.27-146/170-17 щодо видачі довідок форми 6-зем ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Зобов'язати відділ у Згурівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути заяви ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про видачу довідок форми 6-зем та прийняти рішення з урахуванням висновків суду по цій справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 23 лютого 2018 р.