Справа № 820/4307/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 р. № 820/4307/18 Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області (64309, Харківська область, м Ізюм, вул. Соборна. 20), про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради щодо невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги за період з квітня 2016 року по січень 2017 року; зобов'язати Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу за період з квітня 2016 року по січень 2017року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства в Управлінні соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області як інвалід 1 групи по зору, та потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серії ХАР-06 № 026191 від 02.09.2007 р. У квітні 2016 року, залишившись без сторонньої допомоги, шукала людей, які б допомогли їй у вирішенні щоденних побутових питань життєдіяльності. Крім того позивач зазначає, що вона потребувала лікування. Допомогу та догляд за позивачем запропонували її знайомі, що проживають на території м. Харцизьк Донецької області, у зв'язку із чим ОСОБА_1 погодилась на тимчасовий переїзд до іншої місцевості, де вона проходила лікування та тимчасово проживала. В жовтні 2016 році позивача перевезли до м. Хрустальний (колишня назва Красний Луч) Луганської області, де вона також перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря - окуліста до липня 2017 року. З поверненням за місцем свого постійного проживання у м.Ізюм 08.02.2018 р. позивачем подана відповідна заява про поновлення виплати їй державної допомоги, але виплата здійснена лише з 01.02.2017 р За період з квітня 2016 року по січень 2017 року державна соціальна допомога позивачу як інваліду з дитинства виплачена не була.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач, в установлений судом строк подав відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, оскільки ОСОБА_1 не надала до УСЗН доказів поважних причин неотримання соціальної допомоги. Надана позивачем довідка та карта амбулаторного хворого не може були взята до уваги, так як оформлені невідповідним образом і згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», документи (свідоцтва, довідки та інші документи), видані на непідконтрольній Україні території, починаючи з 1 грудня 2014 року на території України вважаються недійсними та не мають сили. Вважає, що під час здійснення призначення та виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги Управління соціального захисту населення Ізюмської міськради діяло в межах діючого законодавства України, за таких обставин адміністративний позов не визнає в повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Одночасно, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (ч. 6 ст. 262 КАС України).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства в Управлінні соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області як інвалід 1 групи по зору, потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серії ХАР-06 № 026191 від 02.09.2007 р.

Державна соціальна допомога позивачу призначена згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» з 03.10.2007 року. Вказані виплати перераховувалась та отримувалась позивачем через підприємство «Укрпошта» з доставкою до місця проживання отримувача.

Позивачем повідомлено, що у квітні 2016 року вона залишилась без сторонньої допомоги, близьких родичів в м. Ізюмі вона не має, її батько - ОСОБА_2 - помер, а мати ОСОБА_3 виїхала із міста Ізюма, що підтверджується документами, копії яких додані до позовної заяви (а.с. 9-12). Залишившись одна, позивач шукала людей, які б допомогли їй у вирішенні щоденних побутових питань життєдіяльності, також позивач потребувала лікування. Допомогу та догляд за позивачкою запропонували її знайомі, що проживають на території м. Харцизьк Донецької області, у зв'язку із чим ОСОБА_1 погодилась на тимчасове проживання з ними.

Позивачем зазначається, що у 2016 році в м Харцизьку вона проходила лікування, в жовтні 2016 році її перевезли до м Хрустальний (колишня назва Красний Луч) Луганської області, де вона також перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря - окуліста до липня 2017 року.

За таких обставин, в період часу з квітня по листопад 2016 року перерахована щомісячно виплата державної соціальної допомоги ОСОБА_1 була повернута «Укрпоштою» до УСЗН у зв'язку із неотриманням перерахованих коштів. В зв'язку з неотримуванням перерахованих коштів більш ніж 6 місяців, з листопада 2016 року УСЗН було зупинено виплату державної соціальної допомоги позивачеві.

З поверненням за місцем свого постійного проживання у м Ізюм 08.02.2018 р. ОСОБА_1 подала відповідну заяву про поновлення виплати їй державної допомоги (а.с. 18). Відповідачем поновлена виплата та здійснена з 01 02 2017 р. За період з квітня 2016 року по січень 2017 року державна соціальна допомога позивачу як інваліду з дитинства виплачена не була.

У наданій відповіді від 16.05.2018 р. а № 4942 відповідачем зазначається, що відповідно до ст.. 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більше як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням. Отже, згідно до приписів законодавства України, ОСОБА_1 була призначена і виплачується державна допомога за минулий час не більше як 12 місяців - з 01.02.2017 року по теперішній час.

В обґрунтування своєї відмови Управління соцзахисту населення Ізюмської МР Харківської області посилалось на ті обставини, що ОСОБА_1 не надала до УСЗН доказів поважних причин неотримання соціальної допомоги. Надана позивачем довідка та карта амбулаторного хворого не може були взята до уваги, так як оформлені невідповідним образом і згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», документи (свідоцтва, довідки та інші документи), видані на непідконтрольній Україні території, починаючи з 1 грудня 2014 року на території України вважаються недійсними та не мають сили.

Зазначена відмова зумовила позивача звернутись із означеним позовом до суду.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16 листопада 2000 року №2109-IIІ (далі Закон) та Порядком надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам. затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України Міністерства фінансів України Міністерства охорони здоров'я України від 30 04 2002 № 226/293/169.

Статтею 1 зазначеного Закону передбачено що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім'ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю віком до 18 років.

Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи (частина перша статті 4 Закону).

Приписами статті 16 зазначеного Закону передбачено, що покриття витрат на виплату державної соціальної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

У Державному бюджеті України статті видатків на надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю є захищеними і фінансуються у першочерговому порядку.

Згідно з положеннями статті 12 Закону від 16.11.2000 № 2109-ІІІ «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об'єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Аналогічні за змістом положення містить Порядок надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства фінансів України 30.04.2002 року № 226/293/169, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 травня 2002 року за №466/6754 (надалі Порядок).

Відповідно до п.1.2 Порядку державна соціальна допомога призначається і виплачується: громадянам України, які постійно проживають на території України.

Як зазначено у п.2.6 Порядку державна соціальна допомога інвалідам з дитинства, призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

З довідки до акту огляду МСЕК Сер. ХАР-06 за № 026191 від 20.09.2007 р. (повторний огляд) вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має першу групу інвалідності (безстроково) за зором (а.с. 8).

Відповідно до п.2.8 зазначеного Порядку, виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску інвалідом з дитинства строку переогляду стану здоров'я органами медико-соціальної експертизи або дитиною-інвалідом - лікарсько-консультативними комісіями дитячих лікувально-профілактичних закладів, а в разі визнання знову інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більше як за один місяць. При цьому, якщо при переогляді інваліда з дитинства переведено до іншої групи (підгрупи) (вищої або нижчої), а дитину-інваліда - до іншої категорії, державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою (підгрупою) інваліду з дитинства, дитині-інваліду - за попередньою категорією в розмірах, що були встановлені у відповідних періодах.

Як зазначено у п.4.10 цього Порядку, невиплату або відмову у виплаті державної соціальної допомоги за минулий час може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону.

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що право на державну соціальну допомогу у осіб з інвалідністю з дитинства виникає з моменту встановлення інвалідності та на увесь час її дії.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом, а в разі визнання знову інвалідом або дитиною-інвалідом виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць. У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез'явлення на переогляд без поважних причин при наступному визнанні інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом. виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною - інвалідом.

Статтею 14 Закону передбачені наступні підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги: виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця наступного за місяцем у якому виникли ці обставини.

У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання

Отже, Законом чітко визначені підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги в переліку яких не зазначено такої підстави як зміна обставин щодо фактичного місця проживання/перебування інваліда.

Відповідно приписів ст.14 Закону, при зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання

Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання

Суд вважає, що позивачка має право на отримання державної соціальної допомоги за час, з якого ці виплати були припинені: з квітня 2016 року, оскільки у неї наявне захворювання по зору (сліпота), що унеможливлює самостійне пересування її, у зв'язку із чим у неї існує постійна потреба у сторонній допомозі та догляду, з огляду на що суд враховує неможливість самостійного та своєчасного її звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати з поважної причини так як тимчасово перебувала у м. Харцизьк Донецької області та м. Хрустальний (колишня назва Красний Луч) Луганської області, не мала можливості самостійно виїхати із названих територій. Загальновідомим є факт того, що з 14 04.2014 на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення Антитерористичної операції, що фізично унеможливило своєчасне витребування позивачем призначених сум державної соціальної допомоги.

У матеріалах справи міститься довідка Харківської обласної організації Українського товариства сліпих (УТОС), якою повідомляється, що ОСОБА_1 з квітня 2016 року проживала одна, потребувала постійного догляду, та не отримувала її від рідних, змушена була виїхати за межі Харківської області до людей, які запропонували її догляд та проживання. У лютому 2018 року позивач змогла повернутися до м. Ізюм, де і проживає у теперішній час.

Судом під час розгляду справи також з'ясовано, що під час тимчасового перебування на непідконтрольній території позивачка залишалася бути громадянкою України та не мала реєстрації свого місця проживання, а також інших доходів та допомоги від держави не отримувала.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача суб'єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В той же час відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність своїх дій та рішень.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем не в повному обсязі враховані положення вимог Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16 листопада 2000 року № 2109 та Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, а також права позивачки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 262, 263, 293, 295, 296 371 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області (64309, Харківська область, м Ізюм, вул. Соборна. 20), про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради щодо невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги за період з квітня 2016 року по січень 2017 року;

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу за період з квітня 2016 року по січень 2017року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз'яснити учасникам справи, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.