Справа № 0870/11109/12
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 червня 2018 року

Київ

справа №0870/11109/12

адміністративне провадження №К/9901/21654/18

судді Верховного Суду Білоуса О.В. у справі №0870/11109/12 (провадження №К/9901/21654/18) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії.

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТУ ДСА України в Запорізькій області про визнання незаконною відмови щодо зарахування стажу до державної служби та зобов'язання зарахувати позивачу до стажу державної служби час роботи на посаді стажиста Заводського та Шевченківського районного народного суду м. Запоріжжя з 03 серпня 1987 року по 13 листопада 1988 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року касаційну скаргу ТУ ДСА України в Запорізькій області залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року - без змін.

ТУ ДСА України в Запорізькій області до Верховного Суду України подано заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року заяву ТУ ДСА України в Запорізькій області задоволено. Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року скасовано, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року залишено в силі.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що відповідно до роз'яснення Національного агентства України з питань державної служби, на розгляді якого перебував лист від 20 червня 2012 року №1373 щодо зарахування до стажу державної служби періоду роботи ОСОБА_1 з 03 серпня 1987 року по 14 листопада 1988 року на посаді стажиста народного судді Заводського та Шевченківського районних судів м. Запоріжжя, вказаний період роботи позивача на посаді стажиста народного судді може бути зараховано до стажу державної служби за умови перебування посади стажиста у штаті відділу юстиції та набуття статусу спеціаліста відділу.

Оскільки посада стажиста народного судді в штатному розписі не передбачалась, Верховний Суд дійшов висновку, що правові підстави для зарахування до стажу державної служби періоду роботи на відповідній посаді, відсутні.

Не погоджуюсь з наведеним висновком колегії суддів про задоволення заяви з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судового рішення) заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав, зокрема, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Як на підставу для перегляду судового рішення, заявник посилається на неоднакове застосування Вищим адміністративним судом України пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283).

Так, пунктом 2 Порядку №283 встановлено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання; на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах, що згідно з чинним законодавством здійснюють державний нагляд за охороною праці.

Однак, з ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року, про перегляд якої ставиться питання, та ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року, яка, на думку, заявника, підтверджує неоднакове правозастосування, не вбачається неоднакового застосування пунктом 2 Порядку №283.

Зокрема, залишаючи без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо зарахування періоду роботи позивача на посаді стажиста судді до стажу державної служби, як спеціалісту управління юстиції, оскільки перебуваючи у штаті відділу юстиції виконавчого комітету Запорізької обласної Ради, позивач фактично виконував обов'язки спеціаліста відділу юстиції, заробітна плата його фінансувалася з Державного бюджету за нормативними актами СPCP та УРСР, а саме: Постанови ЦК КПРС, Ради міністрів СРСР від 18 липня 1972 року №535 «Про заходи щодо подальшого удосконалення вищої освіти в країні» та Положенням про стажування молодих спеціалістів, які закінчили вищі учбові заклади, затвердженим Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати, Всесоюзною Центральною Радою Професіональних Союзів, Міністерством Вищої та середньої освіти СРСР від 25 червня 1973 року.

В ухвалі ж Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року, суд дійшов висновку, що періоди роботи на посаді стажиста народного судді можуть бути зараховані до стажу державної служби за умови, якщо ця посада відносилась до посад керівних працівників і спеціалістів і була передбачена штатним розписом апарату народного суду.

Крім того, посилання у постанові Верховного Суду на роз'яснення Національного агентства України з питань державної служби, на мою думку, є неприпустимим, оскільки воно не має характеру нормативного акту та не обов'язкове для виконання.

Відповідно до частини п'ятої статті 243 КАС України у постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.

Постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у цій справі не містить висновку про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована. Вказане свідчить про відсутність неоднакового застосування пункту 2 Порядку №283 в ухвалах Вищого адміністративного суду України.

Не погоджуюсь з висновком Верховного Суду у цій справі щодо помилкового застосування положень Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 18 липня 1972 року №535 «Про заходи щодо подальшого удосконалення вищої освіти в країні», Положення про стажування молодих спеціалістів, які закінчили вищі учбові заклади, затвердженим Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати, Всесоюзною Центральною Радою Професіональних Союзів, Міністерством Вищої та середньої освіти СРСР від 25 червня 1973 року, оскільки саме на підставі цих нормативно-правових актів позивач направлений за державним цільовим розподілом молодих спеціалістів до відділу юстиції Запорізького обласної ради для роботи на посаді стажиста народного суду.

Так, у 1987 році позивач закінчив Харківський юридичний інститут ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю «Правознавство».

На підставі посвідчення НОМЕР_1 від 25 червня 1987 року Міністерства юстиції УРСР позивач направлений за державним цільовим розподілом молодих спеціалістів до відділу юстиції Запорізького обласної ради для роботи на посаді стажиста народного суду із місячним окладом згідно штатного розпису.

Згідно §4 наказу №79 від 03 серпня 1987 року, виданого відділом юстиції Запорізького облвиконкому, позивача призначено на посаду стажиста народного судді Заводського районного народного суду м. Запоріжжя з 03 серпня 1987 з оплатою 75% ставки народного судді.

На підставі §3 наказу №2/71 від 12 серпня 1988 року, виданого відділом юстиції Запорізького облвиконкому, позивача для подальшого проходження стажування переведено до Шевченківського районного народного суду м. Запоріжжя.

З огляду на вказане, вважаю, що постановляючи ухвалу від 16 лютого 2016 року Вищий адміністративний суд України не допустив неоднакового застосування пункту 2 Порядку №283 у подібних правовідносинах та обґрунтовано залишив без змін постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року про задоволення позовних вимог.

За вказаних обставин вважаю, що в задоволенні заяви ТУ ДСА України в Запорізькій області про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, необхідно відмовити, оскільки судом не допущено неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Суддя О.В. Білоус