Справа № 509/3753/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 р.м.ОдесаСправа № 509/3753/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Кириченко П.Л.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Скрипченка В.О., Осіпова Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чорноморського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чорноморського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення та про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Чорноморського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (далі - Пенсійний фонд) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №128098 від 20 березня 2017 року про відмову у перерахунку пенсії;

- зобов'язати здійснити з 01 січня 2016 року перерахунок, раніше призначеної пенсії, у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, в редакції, що діяла на момент призначення пенсії, без обмеження її максимального розміру, виходячи із 90 відсотків від місячної заробітної плати, зазначеної у довідці прокуратури Одеської області №300 від 09 березня 2017 року.

В обґрунтування позову зазначено, що частиною 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII в редакції, яка діяла на час призначення пенсії (2006 рік), встановлено право на перерахунок вже призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Позивач вважає, що вказаний перерахунок повинен проводитися з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії.

На думку позивача, застосування до нього обмежень щодо вказаного перерахунку, які були введені п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02 березня 2015 року (далі - Закон №213), не буде відповідати принципам верховенства права, а його дія направлена на заборону призначення пенсії, а не її перерахунку.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з доводами позивача та зазначив, що оскільки пенсія позивачу була призначена до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02 березня 2015 року, то при здійсненні її перерахунку, застосуванню підлягає ст. 50-1, в редакції Закону України «Про прокуратуру», чинна на час призначення пенсії.

Обґрунтовуючи зазначений висновок, суд першої інстанції посилався на те, що зміст та обсяг соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, оскільки це суперечить статті 22 Конституції України.

В апеляційній скарзі Пенсійний фонд, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неправильно було застосовано норми матеріального права, оскільки Законом №213 встановлена заборона з 01 червня 2015 року проводити перерахунок пенсії, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає, що вказане твердження апелянта є необґрунтованим, адже забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем, у тому числі, і при внесенні змін до законів та передусім забезпечувати недопустимість скасування конституційних прав і свобод, звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач наполягав на тому, що судом першої інстанції правильно зроблено висновок, що відмова Пенсійного фонду у перерахунку пенсії призвела до звуження обсягу вже набутих ним прав та позбавленню права на соціальний захист.

У зв'язку з викладеними вище обставинами, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

У зв'язку з неприбуттям учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій і які є неоспореними, свідчать про наступне.

ОСОБА_1 з 03 липня 2006 року перебуває на обліку в Пенсійному фонді та отримує пенсію за вислугу років, у розмірі 90 % від посадового окладу прокурора м. Южне Одеської області.

Вказана пенсія призначена йому відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII (в редакції на момент його виходу на пенсію).

У березні 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, звернувся до Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії з підстав підвищення заробітної плати працівників прокуратури.

До заяви було надано довідку прокуратури Одеської області №300 від 09 березня 2017 року.

Рішенням №128098 від 20 березня 2017 року Пенсійний фонд відмовив ОСОБА_1 у перерахунку пенсії.

Мотиви даної відмови полягали в тому, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону №213, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначено пенсію, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, втратили чинність, а тому з 01 червня 2015 року раніше призначені пенсії, не можуть бути перераховані за законодавством, що не є чинним.

Аналіз фактичних обставин справи та законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.18 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, в редакції чинній на момент виходу позивача на пенсію, призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зокрема частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Відповідно до розділу ХІІ Прикінцевих положень даного Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення:

- Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзацу першого частини 2 статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини 5 статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Таким чином, на час звернення позивача до Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії (березень 2017 року), частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, які регулювали порядок перерахунку пенсій, втратили чинність.

Згідно з частиною 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, на час звернення позивача за перерахунком пенсії Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт прийнято не було.

Також необхідно зазначити, що 16 квітня 2018 року, за результатами розгляду зразкової справи №825/506/18, Верховний Суд ухвалив рішення, в якому дійшов висновку, що оскільки частини тринадцята та вісімнадцята статті 50 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, які визначали право на перерахунок пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність, то підстав для перерахунку пенсії немає. Такого висновку Верховний Суд дійшов на підставі нового пенсійного законодавства, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. а відповідно Урядом відповідний нормативно-правовий акт не прийнято і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено.

Враховуючи викладені норми законодавства та правову позицію Верховного Суду, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що останній діяв у відповідності до ст. 19 Конституції України та на законних підставах відмовив у перерахунку пенсії позивачу.

Розглядаючи доводи ОСОБА_1, з якими погодився суд першої інстанції, про наявність конституційних заборон законодавчо обмежувати існуючі права та свободи громадян, колегія суддів зазначає наступне.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Суд), як до джерела права, свідчить про наступне.

У справі «Макион проти Литви» (скарга №75916/13) Суд зазначив, що нове законодавство, яке зменшило соціальні доплати, зокрема за вислугу років, в період економічної кризи не є дискримінаційним, оскільки така соціальна виплата залежить від фінансових ресурсів держави.

Суд не побачив підстав, що влада Литви порушила справедливий баланс між фундаментальними правами пані Макион і загальним інтересом суспільства.

Він прийняв до уваги серйозні економічні труднощі, з якими зіткнулась Литва за часи глобальної фінансової кризи, а також обмежену тривалість зменшення доплат заявниці, яка була частиною засобів жорсткої економіки.

Як зазначив суд, нове законодавство не було дискримінаційним.

Плата за вислугу років є дискреційною і залежить від фінансових ресурсів держави, тоді як пенсія за віком, є конституційним обов'язком держави і тісно пов'язана з внесками соціального страхування.

Отже, на думку Суду, ці дві групи «одержувачів» є непорівнянні, маючи на увазі, що будь-яке розрізнення між ними не може складати дискримінацію.

До того ж, Суд був задоволений тим, що тимчасове обмеження доплати за вислугу років переслідувало законну мету в інтересах суспільства.

У цій справі, Суд також зазначив, що зменшення виплат не поставило заявника в стан, коли йому не вистачало засобів для існування.

Є доцільним також звернутися до правової позиції Європейського суду з прав людини, яка викладена в ухвалі «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Стаючи на бік держави України Європейський суд звернув увагу на складну економічну ситуацію в країні, а також на необхідність пошуку, саме державою України, додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Спростовуючи доводи суду першої інстанції про звуження рішенням суб'єкта владних повноважень змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, колегія суддів наголошує на тому, що відмова відповідача у перерахунку пенсії, не призвела до зменшення її розміру, а тому не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.

Далі слід зазначити, що зміни, внесені Законом України № 76 від 28 грудня 2014 року до частини 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ та до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697, не визнані Конституційним Судом України неконституційними.

Більш того, у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Не можна погодитись з правовою позицією суду першої інстанції, що положення статті 58 Конституції України, що забороняє зворотну дію акта у часі, (крім випадків, коли він пом'якшує відповідальність або звільняє від неї), дають підстави вважати, що права на перерахунок пенсії не можуть бути позбавлені працівники прокуратури, які вже вийшли на пенсію.

Верховний Суд, формулюючи з даного приводу правовий висновок, зазначив, що право на перерахунок у відповідної особи виникає станом на час виникнення законодавчо визначених обставин, з якими особа пов'язує право на такий перерахунок, а не з часу її виходу на пенсію (справа за №№ 569/4659/16-а (постанова від 14.03.2018 року), 757/17726/16-а (постанова від 07.03.2018 року), 159/829/17 (постанова від 15.03.2018 року) 264/1617/17 (постанова від 02.03.2018 року), 635/8071/16-а (постанова від 13.03.2018 року).

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України суди повинні враховувати даний висновок до спірних правовідносин, при виборі і застосуванні норми права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції до спірних правовідносин був застосований закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чорноморського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області - задовольнити.

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Чорноморського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя В.О. Скрипченко

суддя Ю.В. Осіпов

Повне судове рішення складено 05.07.2018 року.