Справа № 815/916/18
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/916/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 27 від 08.02.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у лютому 2018 року звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 23.02.2018 року ним отримано повідомлення № 5/1-412 від 08.02.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 27 від 08.02.2018 року. Разом з тим, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або якщо заява носить характер зловживання. Проте, позивач не належить до жодного визначення, яке визначено у п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки його заява не носить характеру зловживання. Оскільки він не може повернутися до країни громадянської належності через побоювання за своє життя та здоров'я та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач вказує, що є громадянином Бангладешу, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутися в країну громадянської належності, так як йому загрожуватиме небезпека через політичну діяльність.

Представником Головного управління ДМС України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів встановлено, що шукач захисту вибув з країни громадянської належності авіарейсом м. Дакка (Бангладеш) - Стамбул (Туреччина) - Москва (Російська Федерація) та ОСОБА_1 знаходився в третій безпечній країні, проте не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Крім того, починаючи з 12.05.2017 року по 07.12.2017 рік, до моменту звернення за захистом в Україні, позивач знаходився у статусі нелегального мігранта, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, представник відповідача зазначив, що позивач стосовно обґрунтування причин неможливості повернення до країни походження систематично надає суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання. Під час звернення за захистом позивач не надав обґрунтованих пояснень щодо виникнення інцидентів, пов'язаних із небезпекою при поверненні на Батьківщину. При цьому, з матеріалів справи спостерігається, що єдиною причиною виїзду позивача до України були пошуки кращого життя та бажання легалізуватись за кордоном. Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту органом міграційної служби встановлено, що ані позивач особисто ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, а побоювання переслідувань достовірними доказами не підтверджуються.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якому вказав, що ОСОБА_1 під час перебування в Російській Федерації став жертвою розбійного нападу та подальших загроз з боку представників організованих злочинних угрупувань, тому був змушений залишити своє місце проживання та переховуватись від переслідувань та виїхати до більш безпечної країни. Що стосується зволікань у зверненні за захистом, представник позивача зазначає, що це викликано необізнаністю в міграційному законодавстві України з причин поганого володіння українською мовою та відсутністю довіри до будь-яких державних органів, спричиненою бездіяльністю правоохоронців РФ та Бангладеш. При цьому, позивач надав розгорнуте пояснення причин власних переслідувань, оскільки приймав участь в судовому процесі як свідок та не отримав захисту від правоохоронних органів. Окрім того, позивач побоюється зазнати переслідувань з боку влади через підтримку ісламської партії Джамаат-е-Ісламі. Крім того, під час проведення співбесіди міграційним органом позивача не забезпечено належним перекладачем.

Ухвалою суду від 06 березня 2018 року по справі №815/916/18 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

26 квітня 2018 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження по справі №815/916/18 на тридцять днів.

Ухвалою суду від 17 травня 2018 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є громадянином Бангладеш, місце народження - м. Лакшміпур , село Суджрнграм, національність - бангладеш, віросповідання - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження 07.10.2016 року на підставі паспортного документу та оформленої бізнес-візи, авіарейсом м. Дака (Бангладеш) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Москва (Російська Федерація).

На території Російської Федерації у м. Москва ОСОБА_1 перебував з 07.10.2016 року. 10.01.2017 року нелегально пішки перетнув кордон України та поїхав до м. Києва, звідки виїхав до м. Одеси.

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування причин звернення зазначив, що він є членом партії Джамаат-і-Іслам та на них напали члени іншої партії «Аумелік» та їх забрали в поліцію, після чого його батько злякався за нього та відправив в Росію. Після приїзду в Росію на нього напали незнайомі люди, відібрали гаманець та телефон, а після чого з'явились до нього та вимагали дві тисячі доларів, про що він розповів батьку та він відправив до нього людину, яка допомогла потрапити до України (а.с. 28-29).

08 лютого 2018 року за результатам розгляду заяви громадянина Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області дійшло до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 95-102).

08 лютого 2018 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 27 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Бенгладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90).

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-412 від 08.02.2018 року, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (а.с. 91-94).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, показання позивача щодо фізичного насилля, яке застосовувалось по відношенню до нього дещо різняться, а саме, в заяві про звернення за міжнародним захистом позивач вказує причиною сутички з представниками партії «Аумелік» та побиття співробітниками поліції, при цьому в анкеті позивач зазначив, що відсидів шість місяців у в'язниці, після чого його мали судити, а під час проходження співбесіди повідомив, що не може повернутися до Бангладеш поки там теперішній президент та його розшукує поліція.

Тобто, надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною.

При цьому, під час проходження співбесіди позивач вказав, що будь-яких проблем із владою у нього особисто ніколи не було та у його рідних теж не виникало.

Також позивач повідомив, що його рідних, які проживають на території Бангладеш ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1, 07.10.2016 року вибув з Бангладеш до м. Москва (Росія) на підставі національного паспорту та візи, тобто позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності, а тому твердження позивача щодо існування небезпеки є безпідставними та ґрунтуються лише на його особистих припущеннях.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Російської Федерації.

При цьому, Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з пояснень позивача, під час знаходження в Російській Федерації він не хотів звертатися за міжнародним захистом, що суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод, не узгоджуються доводам позивача викладеними у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та свідчить про намагання ОСОБА_1 легалізуватися на території України.

Крім того, вказані обставини не заперечують позивачем та зазначені ним під час проходження співбесіди, а саме позивач вказав, що бажає саме легалізуватися, бажає щоб йому було добре жити та не знає інших варіантів як легально залишитися в Україні, оскільки щоб зробити інші документи потрібно багато грошей, а використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту можливо легалізуватися безкоштовно (а.с. 83).

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу. Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Бангладеш з будь-яких мотивів позивачем не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Бангладеш жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, суд не приймає доводи представника позивача у відповіді на відзив, що під час проведення співбесіди міграційним органом позивача не забезпечено належним перекладачем, оскільки як вбачається з протоколу співбесіди (а.с. 78) позивач повідомив, що чудово розуміє перекладача та в змозі надавати відповіді у повному обсязі, а в матеріалах справи наявна розписка Мамун Мамунур Рашид Мокхліс Міах, який є громадянином Бангладеш та здійснював переклад під час проведення співбесіди (а.с. 49-50).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 27 від 08 лютого 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Бенгладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 90, ч. 9 ст. 205, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса місця перебування: 67820, АДРЕСА_1) до Головного управління ДМС України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 27 від 08.02.2018 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.