Справа № 820/944/18
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 червня 2018 р. № 820/944/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Білової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ділбаряна А.А.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Вєтнаму ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (вул. Петропавлівська, буд. 11, м. Київ, 04073, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин СРВ ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати Рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 158 від 03.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.01.2018 у Позивача в пункті пропуску «Харків», впс «Харків-аеропорт» посадовою особою Державної прикордонної служби України вилучено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2, видану 23.08.2006 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області. Підставою для вилучення посвідки стало рішення УДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію УДМС України в Київській області № 158 від 03.11.2018. 05.02.2018 Позивач ОСОБА_2 отримав в ГУ ДМС України в Харківській області копію вказаного рішення разом з Висновком про перевірку матеріалів щодо законності надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_2 від 03.11.2017 УДМС України в Київській області. Позивач вважає рішення відповідача незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник відповідача не погодився з позовними вимогами та подав заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень. Зазначив, що позивач незаконно отримав посвідку на постійне проживання.

Представник позивача не погодився з обставинами, викладеними у відзиві на позов, та надав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги, зазначивши що аргументи відповідача не є обґрунтованими.

Представник позивача - громадянина Вєтнаму ОСОБА_2 - ОСОБА_1, в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідача, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, та третьої особи, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв та клопотань не надали.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи встановив такі обставини.

26.01.2018 у Позивача, ОСОБА_2, в пункті пропуску «Харків», впс «Харків-аеропорт» посадовою особою Державної прикордонної служби України вилучено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2, видану 23.08.2006 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, що підтверджується копією протоколу про вилучення (тимчасове затримання) документа від 26.01.2018 (а.с.16)

Вилучена посвідка була направлена на адресу відповідача, що підтверджується листом Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.(а.с.128)

Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання. (а.с.131)

З матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_2, судом встановлені такі обставини.

02.06.2006 громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є батьком іммігранта та його неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини третьої статті 8 Закону України "Про громадянство України".

На підставі вказаної заяви позивача, 23.08.2006 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання громадянину Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_2 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано його посвідкою на постійне проживання НОМЕР_4.

23 жовтня 2017 року до УДМС України в Київській області надійшов запит № 04/ 25934 від 06.10.2017 з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_2, який звернувся із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку з непридатністю для використання.

За результатами перевірки головним спеціалістом Управління ДМС України в Київській області Кузнєцовою Г.В. складено висновок про перевірку матеріалів щодо законності надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, затверджений заступником начальника Управління ДМС України в Київській області 03.11.2017.

У ході перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_2 відповідачем встановлено, що рішення ВГІРФО ГУ МВС України у Київській області від 23.08.2006 про надання громадянину Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_2 дозволу на імміграцію, як батьку іммігранта, на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" суперечить вимогам міграційного законодавства.

Як вбачається з вказаного висновку, в ході проведення перевірки органом ДМС України було встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка є батьком іммігранта та його неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець м.Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про громадянство України". На підставі вказаного, 23.08.2006 відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону та документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2. В ході перевірки зроблено висновок, що вказане рішення прийнято не на підставах, передбачених Законом, оскільки відповідно до вказаної правової норми право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Проте, неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент прийняття документів у його батька, не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено його належність до громадянства України. Так, відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно. Таким чином громадянин СРВ ОСОБА_2 не міг бути визнаний батьком іммігранта. Крім того, відповідно до пункту шостого частини 7 статті 9 Закону, для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже у даному випадку вимога статті 9 Закону взагалі виконана бути не може.

На підставі висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 від 03.11.2017 заступником начальника УДМС України в Київській області було прийнято рішення №158 про скасування позивачу дозволу на імміграцію, на підставі п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" (а.с.123).

Надаючи оцінку правомірності прийняття вказаного рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно із ч.1 ст.3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За змістом ч.15 ст.4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При прийнятті відповідачем спірного наказу та в ході судового розгляду справи не було встановлено жодної з вказаних обставин, а закони України не містять інших випадків, у яких можливе скасування дозволу на імміграцію органом, який його видав, відповідно до пункту6.

Отже, законодавчо визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію позивачу відсутні.

Також судовим розглядом встановлено, що відповідач при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2006 році проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні на підставі п.6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію". За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку УДМС в Київській області від 05.02.2016.

Посилання відповідача на приписи Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, зареєстрованого в Мінюсті 06.08.2013 за № 1335/23867, не доводять ґрунтовності поданих заперечень, оскільки вказаний нормативно-правовий акт не може ані змінювати, ані розширювати приписи законів, зокрема, Закону України "Про імміграцію", який має вищу юридичну силу.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 03.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме, необґрунтовано, без наявності законодавчо визначеної підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересів позивача.

З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадянина Вєтнаму ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (вул. Петропавлівська, буд. 11,м. Київ,04073, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 158 від 03.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Київській області (вул. Петропавлівська, буд. 11, м. Київ, 04073, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь громадянина Вєтнаму ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУНОМЕР_1) у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 липня 2018 року.

Суддя Білова О.В.