Справа № 752/9571/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року

м. Київ

справа №752/9571/16-а

адміністративне провадження №К/9901/34084/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року (головуючий суддя Кобаль М.І., судді: Епель О.В., Карпушова О.В.) у справі №752/9571/16-а за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась в суд з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі по тексу - відповідач, пенсійний орган), в якому просила зобов'язати відповідача виплатити пенсійне забезпечення за період починаючи з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 20840,96 грн..

Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 1 березня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві відновити виплату пенсії ОСОБА_1 на період з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про відмову в позові.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що позивач з 19 листопада 2014 року перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за вислугу років, як працівник освіти відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788). Після призначення пенсії продовжує працювати.

З 27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 працює начальником відділу загальної середньої освіти та виховної роботи управлінні освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.16).

Відповідач з 1 квітня 2015 року припинив виплату позивачу зазначеної пенсії, і на заяву щодо її поновлення, вказав про відсутність на це законних підстав, оскільки позивач продовжує працювати.

Суд першої інстанції визнав такі дії протиправними, мотивуючи своє рішення тим, що станом на 1 червня 2015 року не було прийнято закону, яким би було встановлено порядок призначення всіх пенсій, у тому числі, спеціальних. Отже, норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в частині зупинення виплати пенсій особам, на яких поширюється дія цього закону, втратили чинність з 1 червня 2015 року та лише пунктом 17 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року було визначено новий строк невиплати спеціальної пенсії, на яку вона має право, з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції, не погодившись з такими висновком суду першої інстанції, вказав, що на позивача поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами в період роботи на посадах державних службовців, а тому виплата пенсії позивачу з 1 квітня 2015 року припинена правомірно, і законних підстав для поновлення її виплати немає.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована правомірністю висновків суду першої інстанції, що з 1 червня 2015 року норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в частині зупинення виплати пенсій особам, на яких поширюється дія цього закону, втратили чинність, у зв'язку з чим має бути відновлена виплата призначеної пенсії.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов'язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України "Про державну службу".

Відповідно до ст.10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві. Частиною другою статті 11 наведено Закону визначено, що у районах міста Києва діють районні в місті Києві державні адміністрації, які підпорядковуються Київській міській державній адміністрації, а в разі утворення районних у місті Києві рад також є підзвітними і підконтрольними відповідним радам як виконавчі органи таких рад.

Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації є структурним підрозділом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, яка підпорядкована Київській міській державній адміністрації.

Таким чином, позивач є посадовою особою місцевої державної адміністрації та перебуває на державній службі, що дає їй право на призначення пенсії відповідно до Закону №3723.

З 1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (Закон № 213-VIII), яким внесено зміни до статті 85 Закону №1788 та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Отже, з 1 квітня 2015 року призначені за Законом №1788 пенсії, в тому числі і за вислугу років, не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) у порядку та на умовах, передбачених Законом №3723-ХІI.

Разом з тим, пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону №213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону №3723-ХІI.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом №3723-ХІI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена зокрема відповідно до Закону №1788.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а та постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 695/831/16-а.

При цьому, слід зазначити, що посилання позивача на норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є безпідставними, оскільки з огляду на встановлені судами обставини позивач не є посадовою особою органу місцевого самоврядування, відповідно, пенсійне забезпечення позивача в контексті Закону №213 та внесених ним змін до ряду законодавчих актів є відмінним від пенсійного забезпечення посадових осіб органів місцевого самоврядування і регулюється виключно Законом України «Про державну службу».

Відповідно, є помилковими і посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Проте, висновок суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідача поновити їй виплату пенсії за вислугу років починаючи з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року є правильним.

Суд апеляційної інстанції на вищевказане уваги не звернув та безпідставно скасував постанову суду першої інстанції і відмовив у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважала, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються її права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення її виплати позивач знала, а тому в разі незгоди, мала право звернутися до суду.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (22 червня 2016 року) та меж заявлених вимог (з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року), позовні вимоги за період з 1 червня 2015 року по 21 грудня 2015 року, включно, підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до статті 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, а саме: якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України).

Відповідно до ст.351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції по суті позовних вимог є правильним, проте, судом порушено норми процесуального права в частині ненадання оцінки доводам позивача щодо не порушення нею строків звернення до суду і не застосування наслідків такого строку, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню, а постанова суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог за період з 1 червня 2015 року по 21 грудня 2015 року.

Керуючись статтями 345, 351, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року у справі №752/9571/16-а скасувати.

Постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 1 березня 2017 року скасувати в частині зобов'язання Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві відновити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 1 червня 2015 року по 21 грудня 2015 року, залишивши без розгляду позовні вимоги в цій частині.

В іншій частині постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 1 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду