Справа № 695/2721/16-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 695/2721/16-а Головуючий у 1 інстанції: Степченко М.Ю.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Беспалова О.О. Епель О.В. Борейко Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Заступника начальника Управління Держпраці у Черкаській області Жаркової Марини Вікторівни, Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправними та скасування постанов про накладання штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Заступника начальника Управління Держпраці у Черкаській області Жаркової Марини Вікторівни, Управління Держпраці у Черкаській області, в якому просила суд визнати протиправними та скасувати постанови відповідача від 06.09.2016 року № 23-11-50/271 та від 06.09.2016 року № 23-11-50/272 про накладенння штрафів у розмірі 1450,00 грн., на підставі абзацу 6 частини 2 статті 265 КЗпП України, та, відповідно 14500,00 грн., на підставі абзацу 6 частини 2 статті 265 КЗпП.

Позовні вимоги мотивує відсутністю у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваних постанов, оскільки, на думку позивача, наведені в акті обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 березня 2018 року в задоволенні вимог данного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2013 року №390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за №1291/21603, затверджено Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів.

22.08.2016 року наказом № 219-Н «Про проведення позапланової перевірки» Управлінням Держпраці у Черкаській області доручено Головному державному інспектору Фурсі А.В. здійснити позапланову перевірку додержання законодавства з питань праці у ФОП ОСОБА_5 з 23.08.2016 року по 06.09.2016 року та видане відповідне направлення на проведення перевірки ФОП ОСОБА_5

Даний наказ було винесено на підставі доручення Державної служби з питань праці від 16.08.2016 року, яке було прийнято на підставі звернення Управління праці та соціального захисту населення Золотоніської РДА від 05.08.2016 року.

За результатами проведеної перевірки було складено акт додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №23-11-50/300 від 26.08.2016 року, яким зафіксовано порушення позивачем вимог законодавства, виявлених під час перевірки, а саме: ст.ст. 29, 95, 96 КЗпП України, ст. 12, 33 Закону України «Про оплату праці».

29 серпня 2016 року начальником управління було прийнято рішення про призначення справи до розгляду (тобто протягом 10 днів).

30 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_5 було надіслано телефонограму про виклик для розгляду справи на 06 вересня 2016 року.

На підставі акту перевірки, Управлінням Держпраці в Черкаській області в особі заступника начальника Жаркової М.В. було прийнято постанови від 06.09.2016 року № 23-11-50/271 та від 06.09.2016 року № 23-11-50/272 про застосування штрафу у розмірі 1450,00 грн. за порушення інструктажу працівників з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, на підставі абзацу 6 частини 2 статті 265 КЗпП, та, відповідно, 14500,00 грн. за порушення нарахування та виплати індексації заробітної плати, на підставі абзацу 6 частини 2 статті 265 КЗпП.

Вважаючи вищевказані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до норм ч. 1 і 2 ст. 259 гл. XVIII КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 11.02.2015 р. № 100 було утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної служби з питань праці» від 16.09.2015 р. № 929-р на Державну службу України з питань праці покладено здійснення функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці, що припиняється.

Положення про Державну службу України з питань праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 96 (далі - Положення).

Відповідно до п.п. 1, 4 цього Положення, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці, відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Разом з тим, наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2013 року №390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за №1291/21603, було затверджено Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів (далі - Порядок №390).

Згідно із пунктом 2 Порядку №390, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

За приписами пункту 3 Порядку №390, підставою для проведення позапланової перевірки є звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яке здійснюється за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.

Відповідно до пункту 4 Порядку №390, інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку.

В силу пункту 7 Порядку №390, за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Як уже зазначалося, на підставі наказу Управління Держпраці у Черкаській області від 22.08.2016 № 219-Н «Про проведення позапланової перевірки» Головному державному інспектору Фурсі А.В. було доручено здійснити позапланову перевірку позивача на предмет додержання ним законодавства з питань праці в період з 23.08.2016 року по 06.09.2016 року, внаслідок чого видано відповідне направлення на проведення такої перевірки.

Даний наказ було винесено на підставі доручення Державної служби з питань праці від 16.08.2016 року, яке, в свою чергу, було прийняте на підставі звернення Управління праці та соціального захисту населення Золотоніської РДА від 05.08.2016 року.

За результатами проведеної перевірки було складено акт додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №23-11-50/300 від 26.08.2016 року, яким зафіксовано порушення позивачем вимог ст.ст. 29,95,96 КЗпП України, ст. 12, 33 Закону України «Про оплату праці».

Отже, колегія суддів зазначає, що перевірка позивача на предмет додержання вимог законодавства з питань праці правомірно була проведена саме посадовою особою Управління Держпраці у Черкаській області, яке, згідно вказаних норм та відомостей ЄДР юридичних осіб, ФОП та громадських формувань (), на час проведення перевірки мало статус юридичної особи та було наділене повноваженнями зі здійснення нагляду (контролю).

Що стосується доводів позивача (апелянта) про те, що розгляд справ щодо вирішення питання про накладення стягнення за порушенням вимог трудового законодавства, згідно норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, (далі - КУпАП) належить до компетенції суду, колегія суддів зважає на наступне.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення" від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок № 509).

За приписами п. 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Таким чином, штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Як свідчать матеріали справи, штраф був накладений заступником начальника Головного управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В., а підставою для накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про працю слугував саме акт додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №23-11-50/300 від 26.08.2016 року, яким зафіксовано порушення позивачем вимог ст.ст. 29, 95, 96 КЗпП України, ст. 12, 33 Закону України «Про оплату праці».

Разом з тим, як було вірно зазначено судом першої інстанції, при визначенні розміру штрафу відповідач вірно керувався вимогами ст. 265 Кодексу законів про працю України, а не нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стосовно тверджень позивача (апелянта) про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V), колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини 11 статті 7 Закону №877-V, у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб'єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.

Згідно з частиною 4 статті 2 цього Закону, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частини 5 статті 2 Закону).

Тобто, норма частини 11 статті 7 Закону №877-V, в даному випадку, не має застосовуватися, оскільки застосуванню підлягає норма статті 265 КЗпП України , як спеціальна норма.

Так, підставою для накладення штрафу, відповідно до статті 265 КЗпП України, є акт перевірки про виявлені факти порушення вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, незалежно від їх подальшого усунення.

Відтак, відповідачем було правомірно притягнуто позивача до відповідальності на підставі статті 265 КЗпП України та застосовано штрафні санкції у визначених законом розмірах.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень статті 265 КЗпП України, Порядку проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці, затвердженого наказом Мінсоціполітики від 02.07.2012 року №390 та Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ №509 від 17.07.2013 року. Натомість, доводи апелянта про необхідність застосування вимог частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не заслуговують на увагу.

Вказана правова позиція також відображена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року, яка була ухвалена у справі № 818/584/17.

Що стосується тверджень позивача про те, що п. 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено заборону у 2015 та 2016 роках проводити перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік без дозволу Кабінету Міністрів України або заявки суб'єкта господарювання щодо його перевірки, або рішення суду, або згідно вимог КМК України, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Указаний Закон, на переконання судової колегії, направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів та передбачає внесення змін до податкового законодавства, і за своєю метою та змістом покликаний врегулювати саме податкові, а не будь-які інші правовідносини.

Відповідно до ст. 1 ПК України, останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Указаним Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності тих контролюючих органів, про які йдеться у пункті 41.1статті 41 цього Кодексу. Зокрема, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, його територіальні органи. У складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції.

Таким чином, обмеження на проведення перевірок підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами, встановлене Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», стосується виключно контролюючих органів, визначених у підпункті 41.1 ст. 41 ПК України, до яких відповідачі не належать.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини норми п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не поширюються є обґрунтованими.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України, що міститься, зокрема, в ухвалах від 02.02.2017 року у справі № К/800/6451/16, від 02.02.2017 року у справі № К/800/11844/16, від 15.12.2016 року у справі № К/800/2820/16, постановах від 22.02.2017 року у справі № К/800/9105/16, від 22.12.2016 року у справі № К/800/8784/16.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог даного позову та відсутність правових підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Беспалов О.О. Епель О.В.
Повний текст постанови виготовлено 09.07.2018 року