Справа № 806/2317/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року м. Житомир справа № 806/2317/18

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "Виробничо-комерційна фірма "Леся" про стягнення 257640,24 грн, -

встановив:

24.05.2018 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, у якому воно просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Виробничо-комерційна фірма "Леся" (далі - ПАТ "ВКФ "Леся") суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 257640,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що суб'єкт господарювання у спірних правовідносинах допустив порушення положень Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", працевлаштування інвалідів не забезпечив, суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, а відтак, спірна сума заборгованості підлягає стягненню у судовому порядку.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи та встановлено відповідачу строк для надіслання відзиву на адміністративний позов.

19.06.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 20-21). У відзиві вказав, що з поданим позовом не погоджується, в обґрунтування заперечень зазначив, що підприємство має обов'язок лише створювати робочі місця та інформувати про це органи зайнятості, у порядку, встановленому законом. Доказом який свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів є звіти форми № 3-ПН. ПАТ "ВКФ "Леся" впродовж 2017 року подавало звіти форми № 3-ПН про наявність вакансій із зазначенням даних про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду), особи з інвалідністю. На підставі чого вважає, що покладені Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" обов'язки виконував належно, а відтак, відсутні правові підстави для покладання на суб'єкта господарювання міри юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Зважаючи на викладене та керуючись приписами ч. 9 ст. 205, ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із таких підстав.

Дані правовідносини регулюються Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон України № 875-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Частинами 1, 2 ст. 19 Закону України № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 20 Закону України № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Судом встановлено, що згідно з звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми № 10-ПІ, затвердженого наказом Мінпраці № 42 від 10.02.2007 (з доповненнями) середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу працюючих у ПАТ ВКФ «Леся» за 2017 рік склала 487 осіб.

Таким чином, відповідач із числа середньооблікової кількості штатних працівників, що складала 487 осіб повинен був працевлаштувати 19 (дев'ятнадцять) осіб з інвалідністю - штатних працівників, тоді як фактично працевлаштував лише 16 осіб з інвалідністю, тобто встановлений законом норматив не виконав у кількості 3 (трьох) робочих місць для осіб з інвалідністю. Фонд оплати праці штатних працівників у ПАТ ВКФ «Леся» за 2017 рік склав 40867,3 тис. грн, отже середньорічна заробітна плата одного штатного працівника на підприємстві склала 83916,43 грн (40867,3 тис. грн : 487 ч. = 83916,43 грн). Отримана сума множиться на кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і незайнятих особами з інвалідністю, у результаті отримуємо суму адміністративно-господарських санкцій, у розмірі 251749,29 грн (83916,43 х 3 = 251749,29), яку відповідач зобов'язаний самостійно, в указаний Законом термін перерахувати до Державного бюджету.

Розглядаючи даний спір, суд виходить з того, що правовідносини з приводу притягнення до відповідальності осіб, винних у непрацевлаштуванні інвалідів, унормовані, насамперед, Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а також Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України № 875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вже було зазначено, ч. 1 ст. 20 Закону України № 875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Отже, умисне діяння суб'єкта права, котре полягає у невиконанні обов'язків, покладених ч. 3 ст. 18 Закону України № 875-XII, є за своєю суттю та змістом правопорушенням.

З огляду на характер спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні справи слід застосувати приписи ст. 218 Господарського кодексу України, згідно з ч. 1 якого підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За правилом ч. 2 ст. 218 цього кодексу учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналізуючи норми права, які врегульовують спірні правовідносини, суд відзначає, що проголошене ч. 1 ст. 17 Закону України № 875-XII забезпечення права інвалідів працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обов'язків з працевлаштування інвалідів як на роботодавців, так і на органи державної служби зайнятості населення.

При цьому, до обов'язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 19 Закону України № 875-XII фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (бо в силу ст. 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов'язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов'язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а в силу приписів ч. 3 ст. 18 названого закону - виділення та створення робочих місць, надання державній службі зайнятості відповідної інформації, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Разом з тим, як випливає з приписів ст. 18 Закону України № 875-XII до обов'язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов'язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію, а у силу положень ст. 18-1 даного закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відтак, суд доходить висновку, що передбачена ч. 1 ст. 20 Закону України № 875-XII міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов'язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Суд, перевіривши обґрунтованість наведених сторонами доводів добутими доказами, зазначає, що відповідач упродовж 2017 року подавав до органу державної служби зайнятості населення відповідні звіти про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, підтвердженням чому є долучені до справи звіти форми 3-ПН "Про наявність вакансій" та інформацію про попит на робочу силу із зазначенням можливості працевлаштувати осіб з інвалідністю на різні посади, що підтверджується листом Новоград-Волинського центру зайнятості № 96/05-18 від 22.01.2018 (а.с. 23-24).

У 2017 році Новоград-Волинський міським центром зайнятості було направлено, а підприємством працевлаштовано тільки дві особи із числа інвалідів на посади швачок ПрАТ ВКФ «Леся».

Крім того, для забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, ПрАТ ВКФ «Леся» протягом 2017 року щомісяця подавало оголошення до місцевої газети «Час Плюс» про запрошення до роботи осіб із обмеженими фізичними можливостями, що підтверджується довідкою від 15.01.2018 (а.с. 22).

Однак самі інваліди до підприємства не звертались та компетентні органи державної влади не направляли на підприємство інвалідів з метою їх працевлаштування.

Таким чином, з наявних у справі документів слідує, що відповідач систематично повідомляв Новоград-Волинський міський центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів, і тим самим забезпечив можливість працевлаштування інвалідів, а отже в силу ст. 218 Господарського кодексу України не підлягає притягненню до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що відповідачем вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштування інвалідів, водночас причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого відповідача, тому у його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Викладене узгоджується також із правовим висновком Верховного Суду з питання стягнення адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місяця, призначені для інвалідів, який викладений, зокрема, у постанові від 22.03.2018 у справі № 807/545/17, згідно з яким підстави для такого стягнення відсутні, якщо підприємством вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштування інвалідів

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на що суд вважає, що у задоволенні позовних вимог Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів необхідно відмовити.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (10003, м. Житомир, вул. Домбровського, 38, ) до Приватного акціонерного товариства "Виробничо-комерційна фірма "Леся" (11701, Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Героїв Майдану, 3-а, ) про стягнення 257640,24 грн - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно з статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 6 липня 2018 року

Суддя О.В. Єфіменко