Справа № 820/202/18
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/202/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Макаренко Я.М.

суддів: Мінаєвої О.М. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

представника відповідача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2018р., головуючий суддя І інстанції Сліденко А.В., повний текст рішення складено 19.04.2018 р. по справі № 820/202/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Ліля"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Ліля» (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області ( надалі по тексту відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення вимог, просив суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 28.12.2017 р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 року вказаний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано в повному обсязі податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № від 28.12.2017р.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, внаслідок чого було неповно зясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що контролюючий орган провів документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ Ліля з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період 01.01.2015-31.12.2016 р.р.

Результати перевірки оформлені актом від 06.12.2017 р. №23608/20-40-14-14-09/2122657.

У вказаному акті відображені судження контролюючого органу про вчинення платником порушень (у контексті предмету оскарження): п.п. 266.2.1 ст. 266, п.п. 266.3.3 ст. 266, п.п. 266.7.5 ст. 266 Податкового кодексу України у спосіб заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за рахунок не справляння податку за нежитлову будівлю літери А-2 площею 1.356,9 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, за нежитлову будівлю літери Е-2 площею 2.395,3 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, за нежитлову будівлю літери Ж-3 площею 2.004,4 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, за нежитлову будівлю літери М-1 площею 1.404,8 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, за нежитлову будівлю літери Ж-2 площею 912,00 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, за нежитлову будівлю літери К-1 площею 9.302,2 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В.

28.12.2017 р. за посиланням на названий акт владний субєкт прийняв податкове повідомлення рішення № про збільшення грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 551.974,34 грн. (основний платіж 441.579,47 грн., штраф 110.394,87 грн.).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме: податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Вказаним Законом запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Колегія суддів звертає увагу, що приписами статті 10 Податкового кодексу України, передбачено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість, є податок на майно, який складається із 3 різних податків, кожен із різними елементами податку як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі.

Зокрема, не може бути плановим період, у якому прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінного від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до положень підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Колегією суддів встановлено, що 20 січня 2015 року Харківською міською радою 36 сесії 6 скликання прийнято рішення №1793/15 «Про внесення змін до 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/22 «Про врегулювання питання справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України».

Отже, рішення місцевих рад щодо нерухомого майна, прийнятого у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевих рад стосовно податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податку на майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду наведеній у постанові від 23.05.2018 року у справі №805/534/17-а.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв'язку з вищенаведеним, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Щодо здійснення оподаткування позивача податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно п.п. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Підпунктом «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, до яких, віднесено: а) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);б) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;г) гуртожитки;ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад;д) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину;е) об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;з) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;и) об'єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об'єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг.

Відповідно до вимог п.п.14.1.129-1. п.14.1 ст.14 ПК України об'єктами нежитлової нерухомості є- будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;ґ) будівлі промислові та склади;д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;є) інші будівлі.

За приписами п.п. 266.5.1 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого обєкту нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, як обєкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місце розташування обєкта (тобто адреса будівлі) та тип обєкта (тобто тип будівлі).

20 січня 2015 року Харківською міською радою 36 сесії 6 скликання прийнято рішення №1793/15 «Про внесення змін до 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/22 «Про врегулювання питання справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України» встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб відповідно до таблиці, наведеній у положенні про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Харкові до типу нежитлової нерухомості віднесено будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торговельні, гаражі, будівлі промислові та склади, будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки), Господарські (присадибні) будівлі, Інші будівлі.

З долучених до матеріалів справи відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно колегією суддів встановлено, що позивачу на праві власності належать: нежитлова будівля літери А-2 площею 1.356,9 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Е-2 площею 2.395,3 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Ж-3 площею 2.004,4 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери М-1 площею 1.404,8 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Ж-2 площею 912,00 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В.

Разом із тим, належних та допустимих доказів наявності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про реєстрацію за позивачем права власності на нежитлову будівлю літери К-1 площею 9.302,2 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В відповідачем не надано.

Оскільки відповідачем відносно обєкту літери К-1 до суду не надано ані даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ані оригіналів відповідних документів про виникнення за позивачем права власності на такий обєкт, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність нарахування податку на вказаний обєкт.

Колегія суддів також зазначає, що у спірних правовідносинах тип інших обєктів літери А-2 площею 1.356,9 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Е-2 площею 2.395,3 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Ж-3 площею 2.004,4 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери М-1 площею 1.404,8 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В, нежитлова будівля літери Ж-2 площею 912,00 кв.м. за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В був визначений працівниками контролюючого органу у спосіб виходу за податковою адресою ТОВ фірма «Ліля» (61128, м. Харків, пр-т Льва Ландау, буд.151-В) в результаті якого контролюючий орган дійшов висновку про належність позивачу за вказаною адресою готельно-ресторанного комплексу.

Проте, колегія суддів зазначає, що податковим законодавством не передбачено повноважень податкового органу визначати тип будівлі, для встановлення типу обєкту нерухомості контролюючий орган повинен був використовувати або відомості існуючих оригіналів документів, або залучити відповідного експерта у порядку ст. 84 Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів в підтвердження обгрунтованого та правомірного визначення позивачу оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на обєкти літери А-2 площею 1.356,9 кв.м., літери Е-2 площею 2.395,3 кв.м., літери Ж-3 площею 2.004,4 кв.м., літери М-1 площею 1.404,8 кв.м., літери Ж-2 площею 912,00 кв.м., що розташовані за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В відповідачем не надано.

Надані відповідачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції документи в підтвердження віднесення обєкту за адресою: місто Харків, пр-т Ландау (колишня назва проспект Пятидесятиріччя СРСР), буд.№151-В до готельного типу та правомірності визначення позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: принтскрін з АІС «Податковий аудит» по ПП «Три А», принтскрін з АІС «Податковий аудит» по ОСОБА_3, витяг з АС «Виторги по РРО за 2015 по ОСОБА_3О.», витяги з АС «Виторги по РРО за 2016 по ОСОБА_3О.», витяг з АС «Виторги по РРО за 2015 по «Три А», витяг з АС «Виторги по РРО за 2016 по «Три А» не доводять правомірності віднесення відповідачем вказаного обєкту до готельного типу, оскільки повноваження на визначення типу обєкту у відповідача відсутні, а тому надані докази не доводять обгрунтованого та правомірного визначення позивачу оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік.

Оцінюючи аргумент відповідача наведений в апеляційній скарзі про те, що перебування у власності позивача обєкту нерухомого майна літ. К-1 загальною площею 9 302,2 кв. м. підтверджено рішенням господарського суду Харківської області від 22.06.2009 року у справі №53/314-09 колегія суддів зазначає, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.03.2010 року рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2009 року у справі №53/314-09 скасовано, прийнято нове судове рішення. Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2010 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.03.2010 року у справі №53/314-09 залишено без змін. Отже, відповідач не може посилатися на рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2009 року у справі №53/314-09, оскільки таке рішення скасовано. Інших доказів перебування у власності позивача обєкту нерухомого майна літ. К-1 загальною площею 9 302,2 кв. м. відповідачем не надано.

У зв'язку з вищенаведеним, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо скасування спірного рішення.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення .

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 по справі № 820/202/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 04.07.2018.