Справа № 826/1363/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 липня 2018 року № 826/1363/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: головуючої судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому порядку в загальному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1, ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС в місті Києві), Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, ГУ ДФС у місті Києві), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття податкове повідомлення-рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС в місті Києві №3836-1305 від 29.04.2016 про визначення позивачу суми податкового зобов'язання за платежем із земельного податку у розмірі 714 486,22 грн.;

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття рішення №278/26-57-17-49 від 06.10.2016 про опис майна у податкову заставу, яким описане належне позивачу майно, що перебуває у власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що земельна ділянка, яка є об'єктом оподаткування земельним податком з фізичних осіб згідно оскаржуваного рішення, використовується ним як фізичною особою-підприємцем в своїй господарській діяльності. А тому, беручи до уваги, що позивач є платником єдиного податку, він вважає оскаржуване рішення безпідставним.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Податкового кодексу України та зазначила, що Державною податковою інспекцію у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві правомірно та в межах своїх повноважень нараховано суму податкового зобов'язання за платежем із земельного податку у розмірі 714 486,22 грн.

Крім того, представником відповідача 2 у судовому засіданні надано суду відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначає, що за набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання, фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку, а, отже, у відповідача 1 були наявні всі підстави для винесення податкового повідомлення-рішення від 29.04.2016 №3836-1305 про визначення податкового зобов'язання позивачу на 2016 рік по земельному податку у сумі 714 486,22 грн.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, позивач та представник відповідачів заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 30 травня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, позивач є фізичною особою - підприємцем відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрований 21.07.2014.

Згідно з витягом з реєстру платників Єдиного податку ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування, група платника податку - 3, ставка податку - 5% доходу, без реєстрації платником ПДВ, видами господарської діяльності позивача є складське господарство (КВЕД 52.10) та надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (КВЕД 68.20).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії інформаційної довідки з державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна позивач є власником нежилих будівель та споруд, що знаходяться у місті Києві по вулиці Малинській, 1, загальною площею 5 018,60 кв.м.

29.04.2016 Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві винесено податкове повідомлення - рішення №3836-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у сумі 714 486,22 грн. за 2016 рік.

Крім того, 06.10.2016 відповідачем 1 прийнято рішення №278/26-57-17-49 від 06.10.2016 про опис майна у податкову заставу, яким описане належне позивачу майно, що перебуває у його власності.

Не погоджуючись з прийнятими відповідачем рішеннями, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України).

Згідно з пунктом 63.1 статті 63 Податкового кодексу України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За приписами статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

У розумінні підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Так, відповідно до підпунктів 269.1.1 та 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

В силу вимог підпункту 270.1.1 та 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Положеннями частини першої, другої ст. 120 ЗК України встановлено що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 377 Цивільного кодексу України.

Між тим, за приписами пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку, є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

В розумінні зазначених норм, обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України визначено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Тобто, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, не встановлена.

Відтак, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 по справі №826/27202/15, у постанові Верховного суду від 27.02.2018 по справі №826/8675/17, у постанові Верховного суду від 12.06.2018 по справі №826/18434/15.

Як вже зазначалося вище та встановлено матеріалами справи, позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить нежитлове приміщення загальною площею 5 018,60 кв.м, що знаходяться у місті Києві по вулиці Малинській, 1.

Позивач є суб'єктом господарювання, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, а саме група платника податку - 3, ставка податку - 5% доходу, без реєстрації платником ПДВ. При цьому, посилається на те, що використовує вказану земельну ділянку для проведення господарської діяльності, адже надає нежитлові приміщення в оренду, а також послуги з експлуатації складського господарства.

Однак, суд уважає, що наведені обставини, зокрема використання приміщень на зазначеній земельній ділянці в господарській діяльності позивача, не є підставою для звільнення від сплати земельного податку, позаяк фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення (будівля), а не сама земельна ділянка.

Також суд звертає увагу на те, що здача в оренду нежилих приміщень, тобто використання таких приміщень у господарській діяльності, не свідчить про використання у такій діяльності також і земельних ділянок, на якій розташовані такі приміщення. Таким чином звільнення від сплати земельного податку відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК стосується виключно використання у господарській діяльності платниками єдиного податку відповідних земельних ділянок, а не нерухомого майна, яке розташоване на них.

Такої правової позиції дотримується Київський апеляційний адміністративний суд у своїх постановах від 12.06.2018 по справі 826/13292/16 та від 16.05.2018 по справі 826/17360/16.

Суд ураховує, що розмір та порядок нарахування земельного податку позивачем не оскаржуються.

Таким чином, підстави для звільнення позивача від слати земельного податку, передбачені в підпункті 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, в даному випадку відсутні, тому оскаржувані податкове повідомлення - рішення та рішення №278/26-57-17-49 від 06.10.2016 про опис майна у податкову заставу, яким описане належне позивачу майно, що перебуває у власності є обґрунтованими, а підстави для визнання їх протиправними та скасування відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ураховуючи наведене, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 72 - 77, 241 - 246, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко