Справа № 804/596/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2018 р. справа № 804/596/18
18 січня 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, в якому просить суд: визнати бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції протиправною та зобов'язати вчинити певну дію - забезпечити ОСОБА_1 повноцінне лікування захворювання гепатиту С.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.01.2018 року справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження у адміністративній справі, та відповідно до частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Керуючись приписами статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Судом досліджено письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме: копія відповіді Прокуратури Дніпропетровської області № 16-83/8-06вих. 17 від 21 серпня 2017 року; копія відповіді Південно-Східного міжрегіонального управління з питання виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 30 серпня 2017 року; копія лабораторного дослідження; довідка Південно-Східного міжрегіонального управління з питання виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 20.02.2018 № 4/100; довідка від 20.02.2018 року на засудженого ОСОБА_1; копія наказу МЮУ № 3978/5 від 11.12.2017; копія Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції; копія наказу МЮУ № 3679/65/5 від 15.12.2016; копія Положення про державну установу "Дніпровська виправна колонія (№ 89)".
Так, судом встановлено, що з 10.05.2016 року було переміщено засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№ 89)", обстежено рентгенологічно, лабораторно, проконсультовано фахівцями лікувального закладу та взято на диспансерний облік медичною частиною установи.
За консультацією лікаря-інфекціоніста, позивачу було призначено відповідну схему лікування препаратами групи пегиферонів або софосбувіру.
Результатами лабораторного дослідження від 23.06.2017 року незалежної лабораторії «Інвітро» підтверджується, що у засудженого ОСОБА_1 знайдено вірус гепатиту С 1-b генотипу.
Також, у відповіді Прокуратурою Дніпропетровської області ініційовано письмове звернення до відділу медичного забезпечення Південно-Східного міжрегіонального управління з питання виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо вирішення питання можливості додаткового фінансування та забезпечення позивачу специфічної терапії.
Судом встановлено, що листом від 30.08.2017 року відповідачем було повідомлено позивача щодо надання необхідного специфічного курсу лікування, а саме, зазначено, що за результатами перевірки надання медичної допомоги встановлено, що після обстеження у незалежній лабораторії «Інвітро» позивача було проконсультовано лікарем-інфекціоністом спеціалізованої туберкульозної лікарні при Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№ 89)», та надано рекомендації щодо подальшої тактики лікування.
Так, відповідно до частини 1 статті 116 Кримінально-виконавчого кодексу України, у місцях позбавлення волі організовуються необхідні лікувально-профілактичні заклади, а для лікування засуджених, які хворіють на активну форму туберкульозу, - заклади на правах лікувальних. Для спостереження та лікування хворих на інфекційні захворювання в медичних частинах колоній створюються інфекційні ізолятори.
Частиною 2 статті 116 Кримінально-виконавчого кодексу України чітко встановлено, що лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров'я. Адміністрація колоній зобов'язана виконувати необхідні медичні вимоги, що забезпечують охорону здоров'я засуджених. Засуджені до позбавлення волі зобов'язані виконувати правила особистої і загальної гігієни, вимоги санітарії.
Згідно з частиною 4 статті 116 Кримінально-виконавчого кодексу України, порядок надання особам, які позбавлені волі, медичної допомоги, організації і проведення санітарного нагляду, використання лікувально-профілактичних і санітарно-профілактичних установ охорони здоров'я і залучення з цією метою їхнього медичного персоналу визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.
Відповідно до пункту 3 "Порядку організації порядку надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі" (далі Порядок), затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров'я №1348/5/572 від 15.08.2014, у закладах охорони здоров'я ДКВС надаються екстрена медична допомога, первинна медична допомога, спеціалізована (вторинна) медична допомога, здійснюються санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, організовується забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення, проводиться реабілітаційне лікування після захворювань і травм.
Згідно з пунктом 2 Порядку, медична частина установи виконання покарань, це - заклад охорони здоров'я ДКВС, який здійснює діяльність у сфері охорони здоров'я, контроль за станом здоров'я засуджених шляхом проведення медичних оглядів, обстежень, здійснення диспансерного нагляду, надання первинної медичної допомоги, екстреної медичної допомоги, амбулаторної та стаціонарної медичної допомоги відповідно до Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я".
Таким чином, обов'язок щодо забезпечення лікарськими засобами та повноцінним лікуванням осіб, засуджених до позбавлення волі, покладений саме на адміністрації колоній.
Також, вищенаведені обов'язки установи закріплені в положеннях, а саме, в Положенні про державну установу "Дніпровська виправна колонія (№ 89)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3679/65/5 від 15 грудня 2016 року, в якому, у пункті № 1 Положення зазначено, що Дніпровська виправна колонія (№ 89) є юридичною особою, яка має самостійний баланс та рахунки в установах казначейської служби, а також, відповідно до пунктів № 4-13 Положення, здійснює медичний контроль за станом засуджених, забезпечує надання їм необхідної медичної допомоги, належну санітарно-епідемічну обстановку.
Отже, враховуючи, що у Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№ 89)" була можливість для придбання ліків та забезпечення засудженого ОСОБА_1 необхідним лікуванням, суд вважає, що в діях Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відсутня бездіяльність.
Разом з тим, слід зазначити, що позивачем до позову не надано письмових доказів щодо звернення саме до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, та письмової відповіді із відмовою у вирішенні питання щодо організації та забезпечення медичного лікування довічно засудженому ОСОБА_1, тому, відсутні підстави щодо зобовязання відповідача забезпечити позивачу повноцінне лікування захворювання гепатиту С, враховуючи, що такий обовязок покладено саме на адміністрацію колонії.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не понесені судові витрати, тому, суд не вирішує питання щодо їх компенсації.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 52, 72 - 77, 90, 139, 246 - 247, 249, 255, 263, 295, 297Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Копію рішення направити всім сторонам по справі.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3