Справа № 815/1229/18
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2018-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1229/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю), представника відповідача - не з'явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про зобов'язання провести поновлення та виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому просить зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком з 01.01.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем необґрунтовано та незаконно відмовлено у поновленні виплати пенсії, припинення якої пов'язано з виїздом за кордон. Відмова Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі вмотивована відсутністю міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем, відсутністю місця реєстрації на території України та законодавчого механізму для виплати пенсії громадянам, які мешкають за кордоном. Позивач зазначила, що по досягненню нею пенсійного віку та наявності 29 років страхового стажу, їй була призначена пенсія за віком. Перед виїздом за кордон позивачка мешкала за адресою: вул. Перекопської дивізії, буд. 51-Б, м. Одеса. Позивач вказала, що 01.07.2015 року вона виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Позивач зазначила, що починаючи з 2016 року і станом на сьогоднішній день вона не отримує призначену їй за законом пенсію.

На думку позивача, вищезазначені обставини не можуть слугувати підставою для відмови у виплаті пенсії, адже виходячи з правової та соціальної природи пенсії, її виплата не повинна бути пов'язана з такою умовою як постійне місце проживання в Україні чи відсутність законодавчого механізму врегулювання спірних правовідносин. Крім іншого, позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому право громадян України, які постійно проживають за кордоном відновлено.

Ухвалою від 26 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 24 квітня 2018 року у відповідача витребувано докази.

Ухвалою від 16 травня 2018 року витребувано докази від Управління соціального захисту населення у Київському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

Ухвалою від 16 травня 2018 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 05 червня 2018 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 25 червня 2018 року на 11:00 год., з'явився представники позивача.

Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача у судове засідання 25 червня 2018 року на 11:00 год. не з'явився, 15.05.2018 року надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Управління.

20.04.2018 року представник відповідача надав до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача зазначив, що позивачка не перебуває на обліку в Управлінні та пенсію не отримує. Відповідно до Постанови КМУ від 11.04.2002 року № 497 та від 13.12.2000 року №1828, функції призначення і виплати пенсії здійснюють органи Пенсійного фонду. В зв'язку з цим, органам Пенсійного фонду від органів праці та соціального захисту були передані діючі пенсійні справи, а також архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років. При цьому пенсійні справи, закриті в попередні роки, залишаються на зберіганні в органах праці та соціального захисту населення.

Згідно Центральної бази даних архівних особистих рахунків датою останнього нарахування пенсії позивачу є 01.06.1997 року. Тому архівна пенсійна справа ОСОБА_2 до Центрального ОУПФУ в м. Одесі не передавалася.

Також, представник відповідача зазначив, що відмовляючи у поновленні виплати пенсії позивачу, керувався відсутністю укладеного договору між Україною та Ізраїлем про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль. Заява про призначення/поновлення пенсії подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Крім того, на думку представника відповідача, враховуючи те, що положення пункту 2 ч.1 статті49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано неконституційними рішенням Конституційного Суду України №25-пр/2009 від 07.10.2009 року, зазначене рішення суду поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, ізраїльське посвідчення видане 27.12.2005 року за НОМЕР_2 (а.с. 34).

08 вересня 2017 року представником позивача було подано до Центрального об'єднаного УПФУ в м. Одесі заяву про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_2, в якій представник позивача просив поновити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком (а.с. 55-58).

Центральним об'єднаним управління Пенсійного фонду України в м. Одесі 14.09.2017 року, за результатами розгляду заяви представника позивача, надана відповідь, відповідно до якої відмовлено у поновленні та виплаті ОСОБА_2 пенсії за віком (а.с. 59-60).

Зазначене рішення було вмотивовано відсутністю між Україною та Ізраїлем угоди про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїлю.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року N 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Гарантоване громадянам Конституцією України право на соціальний захист передбачене Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Законом України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього ж Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не було укладено.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В зазначеному рішенні Конституційного Суду України вказано, що держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 19.05.2015 року по справі №21-168а-15 та від 08.12.2015 року по справі №645/2730/15-а.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини, у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу органи пенсійного фонду мають підстави відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Суд зазначає, що відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи уповноваженим представником позивача 08.09.2017 року було подано до Центрального об'єднаного УПФУ в м.Одесі заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії з усіма необхідними документами.

Відповідно до п.2.8. Порядку №22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

В п.2.22 Порядку №22-1 зазначено, що документами, що засвідчують місце проживання особи, є паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про необхідність особистого подання позивачем заяви до Центрального об'єднаного УПФУ в м. Одесі про поновлення виплати пенсії, адже пунктом 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі такої заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Також суд зазначає, що виходячи з правової, соціальної природи пенсії, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може бути пов'язано з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а держава в свою чергу, у відповідності з конституційними принципами, зобов'язана гарантувати це право, незалежно від того, де проживає особо, котрій призначена пенсія - в Україні або за її межами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на поновлення їй виплати пенсії з 01.01.2016 року.

Посилання відповідача на відсутність у нього пенсійної справи позивача та на ту обставину, що останнє нарахування пенсії позивачу 01.06.1997 року суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до п.680 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2012 року № 578/5, строк зберігання пенсійних справ (заяви, довідки, висновки лікарів, медико-соціальної експертної комісії; протоколи про призначення пенсії; довідки про заробітну плату, трудовий стаж тощо) становить 25 років після припинення виплати пенсії.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету міністрів України №497 від 11.04.2002 року «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» - органи Пенсійного фонду здійснюють виплати пенсій згідно із Законом про пенсії.

Тому суд погоджується з доводами позивача, що фізична відсутність пенсійної справи ОСОБА_2 не є підставою для відмови їй у поновленні пенсії.

Стосовно розбіжностей у даті останнього нарахування пенсії позивачу (2015 рік вказує позивач та 01.06.1997 року вказує відповідач з посиланням на Центральну базу даних архівних особових рахунків) суд вважає, що за встановлених судом обставин та змісту вимог позивача, яка просить поновити виплату пенсії з 01.01.2016 року, дана розбіжність не має значення для вирішення даного спору, оскільки час, з якого позивач просить поновити виплату пенсії, є пізнішим, ніж час припинення виплати пенсії за даними відповідача та пізнішим дати набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року.

Що стосується розміру поновлюваної пенсії, то відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до п.41 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу; збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Отже, враховуючи те, що сумарний страховий стаж позивачки є більшим за 29 років, про що свідчать трудова книжка та копії довідок про доходи, позивачка має право на пенсію за віком більшу за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Оскільки під час тривання періоду неправомірного не поновлення і не сплати позивачці пенсії, величина індексу споживчих цін у багатьох місяцях перевищувала встановлений в розмірі 103% поріг індексації, то пенсія позивачці має бути проіндексована.

За таких обставин, враховуючи неправомірність дій відповідача і положення ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у відповідності з яким пенсія повинна бути виплачена, відповідні пенсійні виплати мають бути поновлені, нараховані і виплачені позивачці з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття рішення про відмову в поновленні ОСОБА_2 виплати пенсії за віком.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (Ізраїль, АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) - задовольнити повністю.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4-а, ) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.01.2016 року, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 05 липня 2018 року.

Суддя В.В. Андрухів

.