Справа № 815/492/18
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/492/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.;

за участі:

секретаря судового засідання - Кушкань Т.В.;

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області, про визнання протиправними та скасування наказів від 11.01.2018 року № 35 та від 24.01.2018 року № 41, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області, в якій просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 11.01.2018 року № 35 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції; визнати протиправним та скасувати наказ від 24.01.2018 року № 41 о/с в частині звільнення зі служби в поліції з 24.01.2018 року; поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на роботі інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області; стягнути моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.01.2018 року по день фактичного поновлення на роботі, судові витрати; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

Лейтенант поліції ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 в Управлінні патрульної поліції в Одеській області ДПП (до 08.12.2017 року Управління патрульної поліції в місті Одесі ДПП, наказ № 1265 ) з 07.11.2015 року. Департаментом патрульної поліції 24.01.2018 року видано наказ № 41 о/с «По особовому складу», на підставі якого позивача - звільнено зі служби в поліції. Наказом зазначено, що він виданий відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ (за вчинення дисциплінарного проступку). Підстава для звільнення: наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 11.01.2018 року № 35. З тексту наказу Департаменту патрульної поліції від 11.01.2018 року № 35 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» вбачається, що позивач вчинив дисциплінарний проступок, а саме порушення п.п.1 та 2 ч.1 ст.7, ч.2 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, п.3 р.2, п.3 р.4 Правил етичної поведінки поліцейських, Присяги працівника поліції, зухвалій неповазі до колег по службі, недотримання субординації, норм професійної етики, негідній поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні 21.10.2017 року працівникам поліції виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів про правопорушення, у зв'язку з чим інспектора роти № 1 батальйону № 4 - «звільнити зі служби в поліції». Для притягнення до дисциплінарної відповідальності є посилання в наказі на п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Про існування вказаних наказів позивачу стало відомо лише відповідно 16.01.2018 року та 25.01.18 року, коли видано трудову книжку та воєнний квиток, шляхом вручення у службі кадрів Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП витягу з наказів Департаменту патрульної поліції № 41 о/с від 24.01.2018 року та № 35 від 11.01.2018 року. Позивач вважає, що зазначені рішення відповідача щодо його звільнення з Національної поліції України є протиправними, а зазначені правові акти індивідуальної дії (накази) відносно особи яка перебуває на публічній службі - підлягають скасуванню в частині, що стосується прав та обов'язків позивача.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області, про визнання протиправними та скасування наказів від 11.01.2018 року № 35 та від 24.01.2018 року № 41, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що 21.10.2017 року під час оформлення поліцейськими патрульної поліції водія ОСОБА_5 за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння інспектор роти № 1 батальйону № 4 УПП у м. Одесі ДПП лейтенант поліції ОСОБА_1 та інші з невідомих причин прибули за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 15, та своїми діями перешкоджали працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, а саме, знаючи аспекти діяльності патрульної поліції, своєю поведінкою провокували конфліктну ситуацію, підвищували голос на поліцейських, необґрунтовано ставили запитання стосовно підстав проведення поверхневої перевірки автомобіля таксі, при цьому стверджували, що відношення до вказаного транспортного засобу та водія ніякого не мали. Відповідно до наказу Департаменту «Про призначення та проведення службового розслідування» від 26.10.2017 року № 5288 призначено службове розслідування та доручено його проведення комісії зі складу посадових осіб Управління. Відповідно до п.7.1 Інструкції на період проведення службового розслідування інспектора роти № 1 батальйону № 4 УПП у м. Одесі ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов'язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших надбавок та виплат. Відповідно до Висновку службового розслідування від 12.12.2017 року члени комісії зважали б за доцільне за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні п.п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1, 4, 10, 11 ч.1 ст.7, ч.2 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», п.3 розділу II, п.3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016 року, Присяги працівника поліції, зухвалій неповазі до колег по службі, недотриманні субординації, норм професійної етики, негідної поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів за ст.130 КУпАП, на підставі п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» інспектора роти № 1 батальйону № 4 управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби в поліції. Відповідно до пункту 3 наказу Департаменту патрульної поліції від 11.01.2018 року № 35 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» наказано звільнити зі служби в Національній поліції інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1. На підставі вищезазначеного наказу відповідно до п.6 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС наказом Департаменту патрульної поліції від 24.01.2018 року № 41 о/с позивача звільнено зі служби в поліції. Відповідач вважає, що оскаржувані накази є правомірними та прийнятими у межах повноважень наданих керівникові Департаменту та у спосіб визначений чинним законодавством.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Лейтенант поліції ОСОБА_1 проходив публічну службу в Національній поліції України на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 26.10.2017 року № 5288 «Про призначення та проведення службового розслідування» з метою встановлення причин та обставин події, яка сталася за участю інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 та інших, було призначено службове розслідування, доручено його проведення комісії зі складу посадових осіб Управління патрульної поліції, інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов'язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших надбавок та виплат.

За результатами проведення службового розслідування 12.12.2017 року було складено висновок службового розслідування події, яка сталася за участю інспекторів роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1, лейтенанта поліції ОСОБА_6, інспектора роти № 3 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_7, інспектора роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_8, які у позаслужбовий час 21.10.2017 року своїми діями перешкоджали працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів за статтею 130 КУпАП.

У висновку службового розслідування зазначено, що 21.10.2017 року, будучи у позаслужбовий час, інспектор роти № 1 батальйону № 4 УПП у м. Одесі ДПП лейтенант поліції ОСОБА_1, інспектор роти № 3 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_7, інспектор роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_8 з невідомих причин прибули за адресою: м. Одеса, вул. Тіниста, 15, та своїми діями перешкоджали працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, а саме, знаючи аспекти діяльності патрульної поліції, своєю поведінкою провокували конфліктну ситуацію, підвищували голос на поліцейських, необґрунтовано ставили запитання стосовно підстав проведення поверхневої перевірки автомобіля таксі, при цьому стверджували, що відношення до вказаного транспортного засобу та водія ніякого не мали. Згодом після проведення поверхневої перевірки транспортного засобу таксі було виявлено документи ОСОБА_5, який підозрювався у вчинені адміністративного правопорушення за ст.130 КУпАП, ціленаправлений намір вищевказаних працівників, які знаходилися поза службою поїхати додому саме на вказаному транспортному засобі, незважаючи на те, що працівниками поліції неодноразово останнім було повідомлено про підстави проведення поверхневої перевірки автомобіля та озвучено вимоги відійти від нього, в ситуації яка склалася був невиправданим і недоречним. При цьому лейтенант поліції ОСОБА_8, лейтенант поліції ОСОБА_1 та лейтенант поліції ОСОБА_7 неодноразово ігнорували законні вимоги поліцейських, поводили себе агресивно, проявляючи таким чином неповагу до колег по службі. На підставі наявних матеріалів службового розслідування, в обстановці яка склалася є підстави вважати, що такі дії інспекторів у позаслужбовий час вчинялись в особистих інтересах або інтересах третіх осіб з метою перешкоджання працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів за ст.130 КУпАП та були направлені на приховання документів ОСОБА_5 Під час конфліктної ситуації за участю лейтенанта поліції ОСОБА_8, лейтенанта поліції ОСОБА_1. лейтенанта поліції ОСОБА_7 інспектору Заболотній Є.І., яка знаходилась при виконанні службових обов'язків, були нанесені легкі тілесні ушкодження, у зв'язку з чим нею 22.10.2017 року було подано заяву до Шевченківського ВП, а слідчим вказаного підрозділу було прийнято рішення внести відомості до ЄРДР за № 0003450 за ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України та направити інспектора на проходження судово-медичного експертизи.

Відповідно до висновку службового розслідування від 12.12.2017 року члени комісії вважали за доцільне за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні п.п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1, 4, 10, 11 ч.1 ст.7, ч.2 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», п.3 розділу II, п.3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016 року, Присяги працівника поліції, зухвалій неповазі до колег по службі, недотриманні субординації, норм професійної етики, негідної поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів за ст.130 КУпАП, на підставі п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», інспектора роти № 1 батальйону № 4 управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби в поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 11.01.2018 року № 35 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» наказано (пункт 3) за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні п.п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1, 4, 10, 11 ч.1 ст.7, ч.2 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», п.3 розділу II, п.3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016 року, Присяги працівника поліції, зухвалій неповазі до колег по службі, недотриманні субординації, норм професійної етики, негідної поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні 21.10.2017 року працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, пов'язані із оформленням адміністративних матеріалів про правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.130 КУпАП, на підставі п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», інспектора роти № 1 батальйону № 4 управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби в поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 24.01.2018 року № 41 о/с «По особовому складу» відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС на підставі наказу від 11.01.2018 року № 35 лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області було звільнено зі служби в поліції з 24.01.2018 року.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров'я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов'язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції. Звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов'язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред'явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук. Додаткові обов'язки, пов'язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію» особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім'я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов'язки».

Згідно з ч.1 ст.70 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов'язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Згідно з ч.ч.2-3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до п.9 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширити на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., № 29, ст. 245 із наступними змінами).

Згідно з ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-IV, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно з ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до ч.1 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Згідно з п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, крім інших, звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч.ч.1-6 ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Згідно з ч.10 та ч.15 ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідно до п.3 Розділу ІІ та п.3 Розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 року № 1179 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.12.2016 року за № 1576/29706, поліцейський повинен дотримуватись субординації у стосунках з колегами, з повагою ставитись до старших за віком. За будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов'язаний дотримуватися норм професійної етики. При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику.

Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затверджена Наказом МВС України від 12.03.2013 року № 230 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 року за № 541/23073, визначає порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України (далі - ОВС) при його проведенні.

Згідно з п.2.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 12.03.2013 року № 230 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 року за № 541/23073, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до п.5.4 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 12.03.2013 року № 230 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 року за № 541/23073, якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено. Зміст наказу доводиться до відома особи РНС, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. Особа РНС, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

Згідно з п.8.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 12.03.2013 року № 230 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 року за № 541/23073, підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Відповідно до п.2 Розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 року № 1179 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.12.2016 року за № 1576/29706, під час виконання службових обов'язків поліцейському заборонено: сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; допускати будь-які привілеї чи обмеження за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовною або іншими ознаками; використовувати будь-які предмети, на яких зображена символіка політичних партій, та провадити політичну діяльність, висловлювати особисте ставлення до діяльності політичних партій під час виконання службових повноважень, а також використовувати службові повноваження в політичних або особистих цілях; розголошувати та використовувати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків, у тому числі після припинення служби в поліції, крім випадків, визначених законом; знімати з однострою чи приховувати нагрудний знак (жетон), а також будь-яким іншим чином перешкоджати прочитанню інформації на ньому або фіксуванню за допомогою технічних засобів, крім випадків, коли поліцейський виконує службові обов'язки в режимі секретності в установленому законодавством України порядку; перебувати на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння, уживати тютюнові вироби під час безпосереднього виконання службових обов'язків і в невстановленому місці.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, такі вчинки пов'язані насамперед із низкою вимог, які пред'являються до поліцейських під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Тому, під вчинками, що виразилися в зухвалій неповазі до колег по службі, недотриманні субординації, норм професійної етики, негідної поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні виконувати службові обов'язки, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені поліцейським у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням.

Суд зазначає, що звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків, а також може застосовуватися тільки у крайніх випадках, коли інші заходи дисциплінарного стягнення є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач своїми навмисними діями скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Крім того, під час розгляду справи відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів, що позивач поводився з колегами по службі зухвало та неповажливо, недотримувався субординації, норм професійної етики, негідно поводив себе в позаслужбовий час, а також перешкоджав виконувати службові обов'язки, як зазначено в акті службового розслідування та наказах про звільнення.

Зазначені обставини також не були спростовані допитаними під час розгляду справи в якості свідків співробітниками Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП, які були присутні під час подій 21.10.2017 року, що стали підставою для видання оскаржуваних наказів.

З наданих відеозаписів зробити висновок про те, що ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, який виразився в зухвалій неповазі до колег по службі, недотриманні субординації, норм професійної етики, негідної поведінки в позаслужбовий час та перешкоджанні 21.10.2017 року працівникам УПП у м. Одесі ДПП виконувати службові обов'язки, не є можливим, оскільки такі факти та дії протиправної поведінки позивача ними не зафіксовано.

Таким чином, суд вважає, що проведене відносно позивача службове розслідування та складений за його наслідками висновок не відповідають вимогам законодавства в частині повного, всебічного і об'єктивного з'ясування всіх обставин події.

Тобто, з урахуванням наданих письмових доказів, а також показань свідків, суд прийшов до висновку, що спірні накази в частині звільнення позивача зі служби в поліції були прийняті відповідачем необґрунтовано та без врахування всіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

Також, на думку суду, при визначенні виду дисциплінарного стягнення відповідачем не прийнято до уваги, що звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України може застосовуватися тільки у випадку доведеності, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, а також в крайніх випадках, коли інші заходи дисциплінарного стягнення є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що накази Департаменту патрульної поліції від 11.01.2018 року № 35 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції та від 24.01.2018 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 з 24.01.2018 року є протиправними та належать до скасування.

Згідно з ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (Офіційне тлумачення частини другої статті 55 див. в Рішеннях Конституційного Суду № 6-зп від 25.11.97, № 19-рп/2011 від 14.12.2011).

Так, Конституційний Суд України своїм рішенням від 25.11.1997 року по справі № 18/1148-97 за зверненням громадянки ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України та ст.248-2 ГПК України, згідно якого Конституційний Суд України роз'яснив, що частину 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дії чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. Такі скарги підлягають безпосередньому розгляду в судах незалежно від того, що прийнятим рішенням міг бути встановлений інший порядок їх розгляду (оскарження до органу, посадової особи вищого рівня по відношенню до того органу і посадової особи , що прийняли рішення, вчинили дії або допустили бездіяльність. Подання скарги до органу, посадової особи вищого рівня не перешкоджає оскарженню цих рішень, дій чи бездіяльності до суду.

В своєму рішенні від 25.12.1997 року по справі № 9-зп/1997 Конституційний Суд України зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до ч.5 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі № 21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 2 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР - 42946756).

Тобто, оскільки нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд вважає за необхідне поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на роботі на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області з 24.01.2018 року.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799, визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до п.4 Розділу 1 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799, грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Згідно з п.15 Розділу 1 зазначених Порядку та умов при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду.

Відповідно до п.6 Розділу 3 вказаних Порядку та умов поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Згідно з правовим висновком зазначеним у постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13 суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Крім того, відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Із п.5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абз.1 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Суд встановив, що згідно з довідкою від 05.06.2018 року № 969 заробіток за останні два календарні місяці перед звільненням ОСОБА_1 за листопад-грудень 2017 року склав відповідно 4553,85 грн. та 10480,43 грн. (нарахована заробітна плата) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2017 рік кількість календарних днів у листопаді 2017 року становила 30 днів, у грудні 2017 року становила 31 день.

Тобто, згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньоденна заробітна плата позивача складала 246,46 грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Згідно з розрахунком норми тривалості робочого часу на 2018 рік кількість календарних днів у період з 24.01.2018 року по 03.07.2018 року складає 160 днів.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.01.2018 року по 03.07.2018 року у розмірі 39433,60 грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до п.п.2-3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тобто, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення в частині поновлення лейтенанта поліції ОСОБА_1 на роботі на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області та в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7393,80 грн. (246,46 грн. * 30 днів) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Згідно з ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з'ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з цим, позивач належним чином не обґрунтував визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. та не зазначив з чого він виходив при цьому. Також, позивач взагалі не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань.

З урахуванням зазначеного, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 15000,00 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 371 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 65089, РНОКПП НОМЕР_1) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ідентифікаційний код 40108646), третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області (вул. Ак. Корольова, 5, м. Одеса, 65114), про визнання протиправними та скасування наказів від 11.01.2018 року № 35 та від 24.01.2018 року № 41, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 11.01.2018 року № 35 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 24.01.2018 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 з 24.01.2018 року.

4. Поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на роботі на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області з 24.01.2018 року.

5. Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39433,60 грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення лейтенанта поліції ОСОБА_1 на роботі на посаді інспектора роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Одеській області та в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7393,80 грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення складено 06 липня 2018 року.

Суддя М.М. Кравченко