Справа № 826/15404/17
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року м. Київ № 826/15404/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Компанія "Інститут розвитку передових технологій" до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

28.11.2017 Приватне акціонерне товариство "Компанія "Інститут розвитку передових технологій" (ПрАТ "ІРПТ") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.11.2017 №2 та №2.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2017 відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2017 підготовче провадження закрито й призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Правова позиція позивача з урахуванням позову та відповіді на відзив ґрунтується на тому, що висновки відповідача викладені в акті перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017 є необґрунтованими в частині встановлених в ході перевірки порушень ПрАТ "ІРПТ" вимог Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) під час здійснення господарських взаємовідносин з ТОВ "Верум Плюс".

Позивач зауважує, що правомірно включив до податкового кредиту суми податку на додану вартість сплачені під час придбання послуг у ТОВ "Верум Плюс", адже господарські операції ПрАТ "ІРПТ" із вказаним контрагентом є реальними та документально підтвердженими. Позивач вважає необґрунтованими висновки відповідача щодо спрямованості господарських операцій ПрАТ "ІРПТ" та ТОВ "Верум Плюс" виключно на отримання податкової вигоди та відсутності розумної економічної мети таких операцій, адже юридичні послуги отримані ПрАТ "ІРПТ" від ТОВ "Верум Плюс" призвели до отримання позивачем економічної вигоди, що полягає у стягненні на користь позивача заборгованості з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (ДП ІЦ). При цьому, позивач не мав можливості самостійно вжити заходів для стягнення заборгованості з ДП ІЦ, адже в його штаті відсутні юристи, а сума стягнутих на користь ПрАТ "ІРПТ" коштів, перевищує вартість наданих ТОВ "Верум Плюс" послуг, оплата та вартість яких залежала від отриманого результату.

Позивач наголошує на принципі персональної відповідальності, тому можливі порушення вимог податкового законодавства з боку ТОВ "Вартес", у якого у грудні 2016 року ТОВ "Верум Плюс" придбавав юридичні послуги, не можуть беззаперечно свідчити про фіктивність господарських операцій ТОВ "Верум Плюс" з ПрАТ "ІРПТ".

Оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17.11.2017 №2 та №2 прийняті на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017, позивач вважає вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову ПрАТ "ІРПТ" посилаючись на висновки, викладені в акті перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017, згідно яких не підтверджено реальність господарських операцій ПрАТ "ІРПТ" з ТОВ "Верум Плюс".

Відповідач зазначає, що ТОВ "Верум Плюс" не мало можливості надати зазначені юридичні послуги у зв'язку із відсутністю необхідної кількості кваліфікованого персоналу, будь-яких основних засобів та власного майна, а операції з придбання ТОВ "Верум Плюс" юридичних послуг у ТОВ "Вартес" містять ознаки фіктивності.

Крім того, відповідач наголосив на тому, що послуги ТОВ "Верум Плюс" придбавались ПрАТ "ІРПТ" за завищеною ціною, так званою привабливою великою ціною, всупереч розумній економічній причині здійснення таких операцій, без розумного вибору контрагента. На думку відповідача метою придбання ПрАТ "ІРПТ" юридичних послуг у ТОВ "Верум Плюс" було не отримання прибутку від господарської діяльності, а отримання податкових переваг в частині формування податкового кредиту.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, суд за клопотаннями представників сторін, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 №2747-IV (КАС України), ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України, судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

В період з 27.09.2017 по 18.10.2017 посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ПрАТ "ІРПТ" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, валютного - за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, та іншого законодавства за період з 01.01.2014 до 31.12.2016.

За результатами перевірки складено акт №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017.

В ході перевірки виявлено та зафіксовано в акті перевірки порушення ПрАТ "ІРПТ" зокрема вимог:

- п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 151170 грн, в тому числі за грудень 2016 року на 151170 грн, та завищено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, ряд. 21 (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду) за грудень 2016 року у розмірі 252163 грн.

Констатуючи факт порушення ПрАТ "ІРПТ" вказаних положень ПК України відповідач виходив з того, що господарські операції ПрАТ "ІРПТ" щодо придбання у ТОВ "Верум Плюс" не спричинили реальних наслідків, а відбулось лише документування таких операцій з метою отримання позивачем податкової вигоди у вигляді збільшення розміру податкового кредиту.

Позивач не погодився із висновками акту №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017 та подав до ГУ ДФС у м. Києві письмове заперечення на вказаний акт за вих.№06-11/1 від 16.11.2017.

Відповіді ГУ ДФС у м. Києві на письмове заперечення ПрАТ "ІРПТ" вих.№06-11/1 від 16.11.2017 матеріали справи не містять, а сторонами суду не надано.

17.11.2017 на підставі висновків акту перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017 7 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №2, яким збільшено суму грошового зобов'язання ПрАТ "ІРПТ" з податку на додану вартість на 188963 грн, в тому числі на 151170 грн за основним платежем та на 37793 грн за штрафними санкціями;

- №2, яким зменшено розмір від'ємного значення суми з податку на додану вартість, задекларований ПрАТ "ІРПТ" у грудні 2016 року на 252163 грн.

Позивач не погоджується із податковими повідомленнями-рішеннями від 17.11.2017 №2 та №2 та вважає вказані рішення протиправними, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що судом встановлено, що ПрАТ "ІРПТ" укладено із ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" (в подальшому перейменовано на ТОВ "Верум Плюс") договори про надання юридичних послуг №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015 та відповідні додаткові угоди до даних договорів.

Згідно умов даних договорів ПрАТ "ІРПТ" (Замовник) доручає, в ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" (Виконавець) бере на себе зобов'язання надавати юридичні послуги з представництва інтересів Замовника у господарських справах №№910/26995/14, 910/26996/14, 910/26997/14, 910/26998/14 та 910/5865/14 щодо стягнення заборгованості з ДП ІЦ за договором оренди нежитлового приміщення №10-13 від 27.06.2013.

Відповідно до розділів 4 вказаних договорів з урахуванням внесених змін згідно додаткових угод ПрАТ "ІРПТ" зобов'язалось оплатити надані ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" послуги виключно після досягнення бажаного для ПрАТ "ІРПТ" результату. Зокрема, у пунктах 4.2 договорів №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015 передбачено, що загальна вартість наданих послуг визначається пропорційно сумі, яка надійде на рахунок ПрАТ "ІРПТ" у рахунок погашення заборгованості ДП ІЦ. Згідно пункту 4.3 вказаних договорів передбачено розмір та умови оплати за надані послуги у разі неможливості настання подій, передбачених пунктом 4.2 відповідного Договору.

На виконання вказаних договорів ТОВ "Верум Плюс" надало ПрАТ "ІРПТ" юридичні послуги, докладний перелік та опис яких міститься в звітах від 30.11.2016 за договором про надання юридичних послуг №23-07/2015 від 23.07.2015 та від 22.12.2016 від 30.11.2016 за договором про надання юридичних послуг №23-09/2015 від 23.09.2015.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 23.12.2016 до договору про надання юридичних послуг №23-07/2015 від 23.07.2015, за результатом наданих послуг на поточний рахунок Замовника 12.12.2016 безпосередньо від ДП ІЦ отримано кошти в сумі 3820000 грн. Загальна вартість наданих послуг згідно пункту 4.2 Договору №23-07/2015 від 23.07.2015 складає 191000 грн.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 23.12.2016 до договору про надання юридичних послуг №23-09/2015 від 23.09.2015 за результатом наданих послуг виконавче провадження №50312459 постановою від 15.11.2016 було зупинене та листом №20.1-251/6 від 14.11.2016 направлено на виконання наказ Господарського суду м. Києва №910/26955/14 від 23.10.2015 до Державної казначейської служби України. Державною казначейською службою України прийнято до виконання наказ Господарського суду м. Києва №910/26955/14 від 23.10.2015. Вартість наданих послуг згідно пункту 4.3.1 Договору №23-09/2015 від 23.09.2015 без ПДВ складає 425000 грн, ПДВ - 85000 грн, загальна вартість - 510000 грн.

ПрАТ "ІРПТ" оплатило ТОВ "Верум Плюс" отримані послуги згідно вказаних актів приймання-передачі наданих послуг від 23.12.2016 згідно платіжних доручень №470 від 26.12.2016 та №477 від 27.12.2016, а ТОВ "Верум Плюс" виписало для ПрАТ "ІРПТ" податкові накладні від 23.12.2016 №1 на суму 1910000 грн (в тому числі ПДВ - 318333,3 грн) та №2 на суму 510000 грн (в тому числі ПДВ - 85000 грн).

Зазначені у вказаних податкових накладних суми ПДВ в загальному розмірі 403333,3 грн, ПрАТ "ІРПТ" включило до складу податкового кредиту за грудень 2016 року.

Стверджуючи про неправомірність формування ПрАТ "ІРПТ" податкового кредиту за результатами вказаних господарських операцій ТОВ "Верум Плюс" відповідач зазначає:

- перевіркою не встановлено участі працівників ТОВ "Верум Плюс" у судових засіданнях в інтересах ПрАТ "ІРПТ";

- у ТОВ "Верум Плюс" відсутнє будь-яке майно та достатня кількість працівників для надання вказаних вище послуг ПрАТ "ІРПТ";

- свідоцтво платника ПДВ ТОВ "Верум Плюс" видано 01.10.2015;

- з березня 2017 року ТОВ "Верум Плюс" звітує з нульових показниками, а остання звітність ТОВ "Верум Плюс" з ПДВ подана за вересень 2017 року з нульовими показниками;

- 02.10.2017 під час виїзду за податковою адресою ТОВ "Верум Плюс" не встановлено знаходження посадових осіб вказаного підприємства за податковою адресою ТОВ "Верум Плюс";

- ТОВ "Верум Плюс" здійснювало придбання послуг у ТОВ "Вартес", діяльність якого має ознаки фіктивності та спрямована на неправомірне отримання податкової вигоди;

- при вчиненні ПрАТ "ІРПТ" операцій з придбання юридичних послуг у ТОВ "Верум Плюс" не простежуються розумні економічні причини при виборі контрагента та ціни послуг.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам відповідача суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Суд зазначає, що реальність відповідних господарських операцій підтверджується договорами з додатковими угодами, актами приймання-передачі наданих послуг, звітами про фактично надані послуги, податковими накладними. Вказані документи відповідають вимогам, які ставляться до первинних документів.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Суд зазначає, що не можуть свідчити про фіктивність господарських операції позивача з ТОВ "Верум Плюс" посилання відповідача на те, що свідоцтво платника ПДВ ТОВ "Верум Плюс" видано 01.10.2015, з березня 2017 року ТОВ "Верум Плюс" звітує з нульових показниками, а остання звітність ТОВ "Верум Плюс" з ПДВ подана за вересень 2017 року з нульовими показниками, а також те, що 02.10.2017 під час виїзду за податковою адресою ТОВ "Верум Плюс" не встановлено знаходження посадових осіб вказаного підприємства за податковою адресою ТОВ "Верум Плюс".

Згідно вказаних звітів про надані послуги та актів приймання-передачі наданих послуг, ТОВ "Верум Плюс" надавало юридичні послуги ПрАТ "ІРПТ" у період з липня 2015 року по грудень 2016 року. Доказів чи обґрунтувань того, що в даний період ТОВ "Верум Плюс" не подавало податкової звітності, подавало її з нульовими показниками чи було відсутнє за податковою адресою, відповідачем не подано.

Так, свідоцтво платника ПДВ ТОВ "Верум Плюс" видано 01.10.2015, що слугувало підставою для укладення між ПрАТ "ІРПТ" та ТОВ "Верум Плюс" відповідних додаткових угод до договорів №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015.

Разом з цим, на момент проведення розрахунків між ПрАТ "ІРПТ" та ТОВ "Верум Плюс" (грудень 2016 року), ТОВ "Верум Плюс" було зареєстроване платником ПДВ та мало право виписувати податкові накладні.

Тому суд зауважує, що на момент вчинення господарських операцій з ПрАТ "ІРПТ", ТОВ "Верум Плюс" не мало дефектів у своєму правовому статусі.

Стосовно доводів відповідача про відсутність у ТОВ "Верум Плюс" працівників для надання відповідних юридичних послуг, відсутність доказів участі в судових засіданнях в інтересах ПрАТ "ІРПТ" працівників ТОВ "Верум Плюс" та відсутність у ТОВ "Верум Плюс" будь-якого майна, суд зазначає наступне.

Відсутність зареєстрованого майна за ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" та ТОВ "Верум Плюс" не унеможливлює надання вказаними товариствами юридичних послуг, адже така діяльність не передбачає обов'язкового використання майна, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Згідно акту перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017 в період коли ТОВ "Верум Плюс" надавало юридичні послуги ПрАТ "ІРПТ", ТОВ "Верум Плюс" нараховувало дохід наступним працівникам: ОСОБА_1 (код НОМЕР_1), ОСОБА_2 (код НОМЕР_2), ОСОБА_3 (код НОМЕР_3), ОСОБА_4 (код НОМЕР_4), ОСОБА_5 (код НОМЕР_5).

Встановлено, що ОСОБА_4 (код НОМЕР_4) є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5018 від 29.05.2012, ОСОБА_2 (код НОМЕР_2) є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №000769 від 03.07.2017, ОСОБА_3 має диплом про вищу юридичну освіту серії НОМЕР_6.

В акті перевірки №431/26-15-14-02-02/31059007 від 25.10.2017 також зазначено, що у судових засіданням по справі №910/26998/14 брав участь представник позивача за довіреністю ОСОБА_6, який не є працівником ТОВ "Верум Плюс".

Встановлено, що ОСОБА_6 (ОСОБА_6) є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №4104 від 31.08.2010, а згідно довіреностей від 22.07.2015 та від 05.12.2016 ОСОБА_6 уповноважений представляти інтереси ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" та ТОВ "Верум Плюс" відповідно.

ТОВ "Верум Плюс" у відповіді від 10.05.2017 №10/05-04 на лист ПрАТ "ІРПТ" від 03.05.2017 №03-05/2 зазначає, що юридичні послуги згідно договорів №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015 надавались власними та залученими ресурсами. На час надання послуг у ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" працювало 3 особи: директор та 2 юристи, які мали досвід ведення претензійно-позовної роботи.

Крім того, для забезпечення ефективного надання юридичних послуг ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" було укладено договір про надання послуг з ТОВ «Вартес», яке виконувало окремі види юридичних послуг.

Суд не враховує вказані доводи ТОВ "Верум Плюс" про виконання окремих юридичних послуг ТОВ "Вартес", адже матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження надання таких послуг ТОВ "Вартес" для ТОВ "Верум Плюс" чи ПрАТ "ІРПТ".

Разом з цим, суд вважає, що наявних у ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" та ТОВ "Верум Плюс" трудових ресурсів (власних та залучених) було достатньо для надання юридичних послуг для ПрАТ "ІРПТ" згідно договорів №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015. При цьому, відповідач не подав до суду доказів того, що об'єм юридичних послуг вказаний у відповідних звітах не міг бути наданий наявними у розпорядженні ТОВ "Верум Плюс" трудовими ресурсами.

Доводи відповідача про те, що ТОВ "Верум Плюс" здійснювало придбання послуг у ТОВ "Вартес", діяльність якого має ознаки фіктивності та спрямована на неправомірне отримання податкової вигоди, на переконання суду не можуть свідчити про фіктивність господарських операцій ТОВ "Верум Плюс" із ПрАТ "ІРПТ".

Так, ПрАТ "ІРПТ" не мало будь-яких відносин із ТОВ "Вартес", в тому числі і по ланцюгу надання юридичних послуг, матеріали справи не містять жодних доказів надання ТОВ "Вартес" юридичних послуг як для ПрАТ "ІРПТ" так і для ТОВ "ОСОБА_1 і партнери" чи ТОВ "Верум Плюс".

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків його контрагентами (контрагентами контрагентів позивача), в тому числі не нарахування і несплата податкових зобов'язань останніми, порушує право особи мирно володіти своїм майном, що міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 (Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства згідно із статтею 9 Конституції України. Зокрема, стаття 1 Протоколу до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) на час здійснення господарської операції з придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів.

Оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанови Верховного Суду від 20.02.2018 по справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 по справі №802/4940/14).

Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент (контрагент його контрагента), або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Тому, можливі порушення контрагентом контрагента позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків не може спричиняти негативні наслідки для позивача.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про те, що при вчиненні ПрАТ "ІРПТ" операцій з придбання юридичних послуг у ТОВ "Верум Плюс" не простежуються розумні економічні причини при виборі контрагента та ціни послуг, суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов'язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2018 по справі №816/4226/13-а вказує, що відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податків права на витрати та податковий кредит. Це відповідає самому змісту вищенаведених норм ПК України, які надають платнику податків право зменшити оподатковуваний доход та податкові зобов'язання на суму витрат, сплаченого податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) при здійсненні господарської діяльності. Встановлення законодавцем податкових преференцій має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, в свою чергу, презюмує здійснення господарських операцій, що є об'єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди у вигляді витрат та/або податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податків сум витрат та/або податкового кредиту.

Суд також звертає увагу на правову позицію, викладену в листі ДФС України від 21.11.2016 №20011/5/99-99-10-01-16, згідно якої поняття економічного ефекту не розкрито в Кодексі. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

При цьому необов'язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому. Також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитися збитковою, і це є один із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

Проте із визначеного Кодексом поняття ділової мети випливає, що обов'язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а отже, їх наслідки, не зумовлені діловою метою, не підлягають відображенню в податковому обліку.

Суд враховує, що ПрАТ "ІРПТ" спеціалізується на здачі в оренду власного нерухомого майна, згідно витягів штатного розпису ПрАТ "ІРПТ" на підприємстві відсутня юридична служба (відділ) чи посада юриста.

Позивач пояснив, що листування з ДП ІЦ та інші дії, які вчинялись ПрАТ "ІРПТ" самостійно не призвели до погашення заборгованості. Водночас, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.06.2015 №628-р, ДП ІЦ перебувало в процесі припинення з утворенням нового підприємства, яке не є правонаступником ДП ІЦ, що ускладнювало стягнення заборгованості з ДП ІЦ.

Суд також зазначає, що згідно договорів №23-07/2015 від 23.07.2015 та №23-09/2015 від 23.09.2015 та додаткових угод до таких договорів, розмір оплати за послуги надані ТОВ "Верум Плюс" залежав виключно від результату надання таких послуг. При цьому, розмір коштів отриманих ПрАТ "ІРПТ" внаслідок наданих ТОВ "Верум Плюс" послуг перевищував вартість таких послуг.

Посилання відповідача на те, що оплату за надані послуги було проведено за завищеними цінами, а позивач не вжив заходів для розумного вибору контрагента для надання таких послуг та ціни на такі послуги, суд не враховує, адже відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за даними операціями, наявності інших учасників ринку, які б надали аналогічні юридичні послуги за нижчою ціною, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Тому, відсутні підстави стверджувати, що господарські операції щодо придбання ПрАТ "ІРПТ" юридичних послуг ТОВ "Верум Плюс" вчинені без розумних економічних причин.

В цій частині суд також зважає на те, що положеннями діючого законодавства не надано податковим органам права визнавати господарські операції такими, що вчинені без розумних економічних причин, водночас, підпункт 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачає право фіскального органу звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами. Тобто, податковий орган не наділений правом визначати «розумність економічної причини» (ділову мету) того чи іншого правочину при здійсненні підприємцем господарської діяльності, фактично підміняючи функції суду.

Суд акцентує увагу й на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, який зокрема, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що позивачем надані всі первинні документи, які відображають реальність господарських операцій з його контрагентами та є підставою для формування податкового обліку, а відповідачем не доведено обґрунтованості висновків перевірки та правомірності оскаржуваних рішень, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.11.2017 №2 та №2.

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру який подано суб'єктом владних повноважень, юридичною особою сплачується судовий збір в сумі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").

Предметом даного спору є вимоги майнового характеру, ціна позову складає 403333 грн, що у своїй сукупності свідчить про той факт, що судовий збір за подання позову повинен бути сплачений в сумі 6050 грн. Однак, згідно наявного у справі платіжного доручення №789 від 24.11.2017 позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 6616,89 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю необхідно повернути позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень судовий збір в сумі 6050 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов приватного акціонерного товариства "Компанія "Інститут розвитку передових технологій" (адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81-А; ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) від 17.11.2017 №2 та №2.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства "Компанія "Інститут розвитку передових технологій" (адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81-А; ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6050 грн (шість тисяч п'ятдесят гривень).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак