Справа № 826/646/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/646/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
судді Кузьменко В.А., Огурцов О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» до Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання розпорядження нечинним та його скасування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати Розпорядження Кабінету Міністрів України № 125-р від 29 лютого 2016 року (зі змінами № 150-р від 02 березня 2016 року, № 245-р від 30 березня 2016 року, № 496-p від 01 червня 2016 року «Про затвердження складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань», в частині затвердження до складу конкурсної комісії ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому стало відомо про обрання до складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Державного Бюро розслідувань осіб які не мають вищої юридичної освіти, зокрема, це ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На думку позивача, даний факт (затвердження вказаних осіб, як членів конкурсної комісії шляхом видання Розпорядження Уряду) прямо суперечить нормам частині третій ст. 11 Закону «Про Державне бюро розслідувань» та ставить під сумнів законність та легітимність діяльності всієї комісії в цілому, та прийнятих нею рішень зокрема.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідно до Закону «Про Державне бюро розслідувань», членами Конкурсної комісії можуть бути особи, які мають бездоганну ділову репутацію, вищу юридичну освіту, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет. З інформації, отриманої з відкритих джерел, позивачу стало відомо, що троє з дев'яти членів Конкурсної комісії не мають вищої юридичної освіти, тому, на думку позивача, призначення цих осіб як членів Конкурсної комісії суперечить положенням зазначеного закону.

Свою позицію апелянт обґрунтовує тим, що головною метою діяльності є спільна реалізація її членами своїх прав та свобод, задоволення та захист суспільних інтересів. Відповідно до вказаної мети, одним із основних завдань організації є сприяння формуванню демократичної правової держави.

Крім того, зауважує, що затвердження до складу комісії визначених осіб, що не відповідають вимогам законодавства, унеможливило делегування позивачем своїх членів до складу Конкурсної комісії.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що дані члени Конкурсної комісії не відносяться до переліку осіб, які не можуть бути членами Конкурсної комісії, визначених частиною третьою статті 11 Закону «Про Державне бюро розслідувань», а тому визначені як члени комісії та діють у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, відповідач зауважує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що його права та інтереси порушені та підлягають захисту адміністративним судом.

У відповідності до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.02.2016 постановою Кабінету Міністрів України № 127 створено Державне бюро розслідувань (а.с. 32).

29 лютого 2016 року Урядом прийнято розпорядження № 125-р «Про затвердження складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань», що оформлено відповідно до § 55-2 Регламенту Кабінету Міністрів України (а.с. 34-35).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 245-р від 30 березня 2016 року введено до складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, територіальних органів та керівників підрозділів центрального Державного бюро розслідувань, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2016 р. № 125-р, із зміною, ОСОБА_3 - народного депутата (за згодою), ОСОБА_4 - народного депутата (за згодою), ОСОБА_7 народного України (за згодою) (а.с. 37).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №496-р від 01 червня 2016 року введено до складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, територіальних органів та керівників підрозділів центрального Державного бюро розслідувань, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2016 р. № 125-р, - із змінами, ОСОБА_6 (а.с. 38).

Однак, позивач вважає, що оскаржуване Розпорядження Кабінету Міністрів України №125-р від 29 лютого 2016 року є протиправним в частині затвердження до складу конкурсної комісії ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не мають вищої юридичної освіти.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не наведено належних і достатніх доказів на підтвердження свого порушеного права, або доказів на підтвердження порушених прав і свобод членів громадської організації Розпорядженням №125-р від 29 лютого 2016 року «Про затвердження складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань», тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої та третьої статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», яка кореспондує статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Пунктом 2 § 30 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністів України від 18.07.2007 №950 (далі - Регламент), встановлено, що розпордження Кабінету Міністрів видаються з кадрових питань та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.

Статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 №794-VIII (далі - Закон №794-VIII) визначено, що Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Частиною першою ст. 11 Закону №794-VIII передбачено, що директор Державного бюро розслідувань призначається на посаду Президентом України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до подання комісії з проведення конкурсу (далі - Конкурсна комісія) на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань; перший заступник Директора Державного бюро розслідувань та заступник Директора Державного бюро розслідувань призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою - одинадцятою статті 11 цього Закону.

За правилами частин третьої-п'ятої ст. 11 Закону №794-VIII до складу Конкурсної комісії входять: 1) три особи, визначені Президентом України; 2) три особи, визначені Верховною Радою України за поданням комітету Верховної Ради України, до предмета відання якого належать організація та діяльність органів досудового розслідування; 3) три особи, визначені Кабінетом Міністрів України.

Членами Конкурсної комісії можуть бути особи, які мають бездоганну ділову репутацію, вищу юридичну освіту, високі професійні і моральні якості, суспільний авторитет. Не може бути членом Конкурсної комісії особа, якщо вона:

1) за рішенням суду визнана недієздатною або обмежена у цивільній дієздатності;

2) має судимість за вчинення злочину, не погашену або не зняту в установленому законом порядку (крім реабілітованої особи), або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення корупційного правопорушення, або яка притягалася судом до відповідальності за вчинення умисного злочину;

3) відповідно до вироку суду, що набрав законної сили, позбавлена права займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави, або обіймати певні посади.

Конкурсна комісія вважається повноважною у разі затвердження в її складі не менше шести осіб.

Рішення Конкурсної комісії вважається прийнятим, якщо за нього на засіданні Конкурсної комісії проголосували не менше п'яти членів Конкурсної комісії.

Голова та секретар Конкурсної комісії обираються з числа членів Конкурсної комісії.

Згідно з частиною першою ст. 13 Закону №794-VIII директори територіальних органів, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою - одинадцятою статті 11 цього Закону.

Таким чином, які вірно зауважив суд першої інстанції, законність діяльності Конкурсної комісії має важливе значення у процесі створення Державного бюро розслідувань.

Як свідчать матеріали справи, Розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 245-р від 30 березня 2016 року та №496-р від 01 червня 2016 року введено до складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, територіальних органів та керівників підрозділів центрального Державного бюро розслідувань, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2016 р. № 125-р, із змінами, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 37-38).

Апелянт вважаючи факт відсутності у членів Конкурсної комісії ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, юридичної освіти, посилається на матеріал розміщений в Інтернет-мережі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2018 зобов'язано Кабінет Міністрів України надати інформацію про наявність вищої юридичної освіти у ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 118).

На виконання вимог ухвали Секретаріатом Кабінету Міністрів України було повідомлено, що зазначена інформація відсутня у Секретаріаті Кабінету Міністірв України (а.с. 123).

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини першої та другої статті 2 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до статті 6 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З системного аналізу положень наведених норм вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначенню поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таким чином, суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12 квітня 2018 року у справі №826/8803/15.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, правові та організаційні засади діяльності громадських організацій, визначені у Законі України «Про громадські об'єднання» від 22.03.2012 № 4572-VI (далі - Закон № 4572-VI).

Статтею 1 Закону № 4572-VI визначено, що громадська організація - це добровільне об'єднання фізичних осіб для здійснення захисту прав і свобод, задоволення суспільних потреб та інших інтересів.

У свою чергу громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про об'єднання громадян» від 16.06.1992 №2460-XII (чинного до 01.01.2013) громадською організацією є об'єднання громадян для задоволення та захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів.

Таким чином, метою створення та діяльності громадської організації, як однієї з форм об'єднання громадян, є задоволення та захист різноманітних інтересів її членів.

Згідно положень Статуту громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» головною метою діяльності такої організації зазначено спільну реалізацію його членами прав та свобод, задоволення та захист суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, наукових, інформаційних та методологічних інтересів напрвлених на поліпшення якості життя людей, спільне вкионання проектів, спрямованих на сприяння формуванню в законному порядку дієвих механізмів захисту громадянських прав та свобод членів організації, а також об'єднання зусиль членів Організації для сприяння правоохоронних органам України в протидії та боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, а також спільного запровадження та виконання проектів, спрямованих на розвиток громадянського суспільства, запровадження євростандартів у громадянське суспільство, проведення люстрації в державних установах, реформування правоохоронних органів, інших державних органів та установ, реабілітації постраждалих (політв'язнів) від дій влади (а.с. 79 зворот).

Одним з основних завдань організації, відповідно до даного статуту є захист законних прав та інтересів своїх членів, а також інших осіб, які постраждали від неправомірних дій державних та недержавних органів та організацій (а.с. 80).

Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2013 від 28.11.2013 зазначив, що громадська організація може захищати в суді немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено її статутними документами та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення членів організації або інших осіб з приводу порушення їх прав та інтересів.

Позивач не навів обґрунтування щодо існування реального негативного впливу на його конкретні права чи інтереси, або права та інтереси членів громадської організації, у зв'язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України оспорюваного розпорядження.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що положення статуту громадської організації, які визначають основні завдання організації, можуть бути реалізовані лише у спосіб та у межах, встановлених законодавством України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ознак порушення прав позивача, у межах заявлених позовних вимог не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач не навів суду належних і достатніх доказів на підтвердження свого порушеного права саме спірним Розпорядженням №125-р від 29 лютого 2016 року «Про затвердження складу комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань», тому позовні вимоги є необгрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено: 02 липня 2018 року.