Справа № 815/340/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/340/18

Категорія: 3.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 21 березня 2018 року у складі суду судді: Кравченко М.М. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання поновити дію посвідки на постійне проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення № 292097 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 20.12.2017 року; зобов'язати поновити дію посвідки на постійне проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2018 року заявлений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В судовому засіданні представником апелянта підтримані вимоги поданої апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в 1999 році Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України для возз'єднання з сім'єю, оскільки його батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є іммігрантом в Україні.

24.06.2005 року Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання як син іммігранта.

Як підставу для цього та отримання посвідки на постійне проживання позивачем в заяві-анкеті було вказано, що він прибув до України у 1999 році з метою возз'єднання сім'ї, оскільки його батько громадянин Вєтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є іммігрантом в Україні, який документований посвідкою на постійне проживання серії ОД № 1600/02 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 До заяви було долучено наступні документи: копія національного паспорту № РТ А 0046171, виданого 15.01.2002 року терміном дії до 15.01.2007 року, переклад паспорту на українську мову, копію свідоцтва про народження заявника ТР/НТ 199 А 2а, номер 33/98 книга № 01, видане 11.08.1988 року владою Соціалістичної Республіки Вєтнам, довідка Посольства Соціалістичної Республіки Вєтнам V106-CN від 18.05.2005 року про відсутність у позивача судимості на території Вєтнаму, довідка Посольства Соціалістичної Республіки Вєтнам, довідка про відсутність заперечень щодо залишення на постійне місце проживання в Україні, копія національного паспорту батька.

14.07.2005 року Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1.

21.05.2012 року Громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було здійснено заміну посвідки та документовано посвідкою НОМЕР_2, відповідно до якої він зареєстрований в АДРЕСА_2.

06.11.2017 року Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо проставлення відмітки про отримання посвідки на постійне проживання в національний паспорт.

20.12.2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, відповідно до якого, крім іншого, було скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУ МВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та посвідку на постійне проживання в України НОМЕР_2 видану 21.05.2012 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2017 року № 292097 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

05.01.2018 року громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 отримав рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2017 року № 292097 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову з огляду на викладене.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (чинного та в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно ст. 10 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (чинного та в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Також відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (чинного та в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, в рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 20.12.2017 року № 292097 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якості підстави для скасування дозволу зазначає п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначений п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» не встановлює окремої підстави для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаним п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, судом першої інстанції вірно наголошено, що при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію з посиланням на вказані положення Закону України «Про імміграцію» має бути також в обов'язковому порядку зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у п.п. 1-5 ч. 1 ст. 12 цього Закону.

Посилань на положення п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» не є достатнім для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, оскільки вказані положення самі по собі не передбачають підстав для скасування дозволу на міграцію.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на інші норми.

Фактично відповідач прийняв рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію не визначивши взагалі підстави для прийняття такого рішення.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з аналізу положень Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та, серед іншого, має часові обмеження (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органам виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач порушив свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач також проігнорував обов'язок щодо запрошення для надання пояснень позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання про скасування дозволу на імміграцію. Також, відповідач не зробив відповідних запитів щодо обставин, з яких у нього виникли необґрунтовані підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

Також судом першої інстанції вірно враховано, що відповідачем не встановлено подання позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні в 2005 році, а пізніше в 2012 році свідчить про те, що уповноваженими на те органами було неодноразово проведено перевірку та підстави для надання йому дозволу на імміграцію, будь-яких порушень виявлено не було.

Крім того, колегія суддів відмічає, що оскаржуване рішення не містить обґрунтування, що вивчались обставини наявності стосовно того, що позивач є батьком дітей, які народились в Україні, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв'язки, можливі негативні наслідки якщо діти мають розлучатись з батьком.

При цьому, суд зазначає, що діти позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, є неповнолітніми, знаходяться на його утриманні і потребують допомоги, у зв'язку з цим, суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси його неповнолітніх дітей.

Згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, слід зробити висновок, що рішення відповідача тягне за собою порушення інтересів неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, що передбачені наступними нормами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: за відсутності визначення законодавчих підстав для прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію, тобто, рішення прийнято не на підставі Закону; без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України з 2005 року і відповідачем наданням двох посвідок на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача - при видачі посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів, доказів порушення закону позивачем при видачі йому посвідки в ході перевірки наданих останнім документів відповідачем не встановлено та до суду не надано; несвоєчасно: дозвіл на імміграцію в Україну позивачу видано в 2005 році, тоді, як рішення про скасування цього дозволу винесено в грудні 2017 року; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та порушено положення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому таке рішення є протиправним та належить до скасування, а вимоги позивача підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції. Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2018 року по справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання поновити дію посвідки на постійне проживання - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець