Справа № 811/1659/18
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2018-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року м. Кропивницький Справа № 811/1659/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, в якому просить зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області відновити їй виплату пенсії за місцем її зареєстрованого місця проживання в с. Калантаїв Світловодського району, Кіровоградської області з 01.08.2017 року шляхом взяття її на облік за її місцем проживання в с. Калантаїв Світловодського району, Кіровоградської області та нарахування і виплати їй пенсії з 01.08.2017 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що їй була призначена та виплачувалась пенсія за віком в м. Горлівка Донецької області. З 2014 року виплата пенсії здійснювалась в м. Торецьк Донецької області, оскільки вона змінила місце проживання на с. Ленінське Дзержинського району Донецької області. Позивач вказує, що з квітня 2016 року вона зареєстрована та проживає в с. Калантаїв, Світловодського району, Кіровоградської області, в зв'язку із чим з 01.08.2017 року виплата її пенсії Управлінням Пенсійного фонду в м. Дзержинськ (м. Торецьк) зупинена. Позивач зазначає, що 10.04.2018 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, із заявою про взяття її на обік, витребування пенсійної справи із Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинськ (нині - м. Торецьк) Донецької області, про відновлення виплати пенсії за зареєстрованим місцем проживання в с. Калантаїв, Світловодського району, Кіровоградської області та погашення заборгованості по виплаті пенсії з 01.08.2017 р. Листом від 17.04.2018 р. відповідачем відмовлено у задоволенні заяви, в зв'язку із відсутністю у неї статусу внутрішньо переміщеної особи. При цьому відповідач зазначив, що лише за умови надання нею довідки про взяття її на облік в якості внутрішньо переміщеної особи її можливо буде взяти на облік та виплачувати пенсію. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача є незаконною та такою, що порушує її права як пенсіонера та громадянина, оскільки вона була зареєстрована за її нинішнім місцем проживання не на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а на підставі вільної зміни місця проживання.

Відповідачем до суду подано відзив (а.с.23-24, 34), відповідно до змісту якого, позов ним не визнається у повному обсязі, оскільки виплата пенсії позивачу за новим місцем проживання можлива лише на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою від 08.06.2016 р. №365, а тому позовні вимоги, на думку відповідача, є безпідставними та необґрунтованими.

Позивачем та відповідачем до матеріалів справи подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження та без їх участі (а.с.46-48).

Враховуючи викладене, а також з урахуванням приписів ч.3 ст.194 КАС України, суд визнав за можливе здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі відомостей, зазначених в копії паспорта, ОСОБА_1 до 14.11.2014 р. проживала в м. Горлівка Донецької області, з 14.11.2014 по 13.05.2015 була зареєстрована в с. Ленінське, Дзержинського району, Донецької області, а з 27.04.2016 зареєстрована в с. Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області (а.с.5-6). Щодо реєстрації позивача в с. Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області також свідчить довідка №37 від 09.01.2018 В.Андрусівської сільської ради (а.с.9).

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 16.05.2007 року (а.с.8).

10.04.2018 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області із заявою в якій вказала, що з листопада 2016 року вона зареєстрована та проживає в с. Калантаїв, Світловодського району, Кіровоградської області, в зв'язку із чим з 01.08.2017 виплата її пенсії управлінням Пенсійного фонду в м.Дзержинськ (м. Торецьк) Донецької області зупинена, а тому просила взяти її на облік, витребувати із Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинськ (м. Торецьк) Донецької області її пенсійну справу за її колишнім місцем проживання по АДРЕСА_1 та відновити їй виплату пенсії за місцем її зареєстрованого місця проживання с. Калантаїв, Світловодського району, Кіровоградської області та погасити заборгованість по виплаті пенсії з 01.08.2017 року (а.с.10).

Листом від 17.04.2018 р. №1110/02-04 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви та зазначено, що за даними центральної бази даних одержувачів пенсій Інформаційного центра персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України їй припинено виплату пенсії в м.Торецьк з липня 2017 року, це є підставою вважати, що вона отримувала пенсію як внутрішньо переміщена особа за матеріалами електронної пенсійної справи. Також вказано, що до її заяви про взяття на облік необхідно додати оригінал та копії довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, а також відкрити рахунок в ПАТ "Державний ощадний банк України" м.Світловодська, а тому виплата їй пенсії за новим місцем проживання можлива лише на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою від 08.06.2016 р. №365 (а.с.11).

Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до положень ст.46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежені за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" 11.12.2003 №1382-IV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме - отримання пенсії.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон №1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно зі ст.3 Закону №1706-VII громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

У відповідності до ч.1. ст.12 Закону №1706-VII, підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Тобто, з наведеного вбачається, що обрання статусу внутрішньо переміщеної особи є її правом, а не обов'язком.

Таким чином, в розумінні Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" позивач не є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до інформації наданої Управлінням соціального захисту населення Світловодської районної державної адміністрації листом від 23.01.2018 №05-06/99/05, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, перебуває на обліку в УСЗН Дзержинської міської ради Донецької області з 19.04.2016 року, має статус «взято на облік» (а.с.26).

Натомість, суд зазначає, що ОСОБА_1 змінила місце проживання з с. Ленінське, Дзержинського району, Донецької області, яке відноситься до підконтрольної території, при цьому пенсію до переїзду в с. Калантаїв Світловодського р-ну отримувала в м. Дзержинськ (м.Торецьк), тобто на підконтрольній території.

До того ж, на підставі наведених норм, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 зареєстрована в с. Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області не на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а на підставі вільної зміни місця проживання.

Зареєструвавши місце проживання в с. Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області позивач реалізувала своє право, надане їй Конституцією України та ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачені підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

У частині першій цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, відповідно до вищезазначених норм права, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення або на підставі рішення суду і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до п.4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1 (далі - Порядок), при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктами 2.8, 2.9 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р, м.Горлівка Донецької області відноситься до території проведення антитерористичної операції, розпочатої відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13.04.2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 р. №405/2014.

Судом встановлено, що за даними Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком в управлінні з 01.07.2014 року згідно електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщена особа. При цьому Управління повідомило, що ОСОБА_1 не надала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або лист про відмову, тому з 01.08.2017 виплату пенсії їй припинено (а.с.12).

Разом з тим, суд зазначає, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 07.11.2013 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Щодо соціальних виплат, ст.1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31). Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (п.53).

Системний аналіз наведених положень законодавства, в контексті встановлених судом обставин справи, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у відповідача були відсутні законні підстави для відмови у взятті на облік позивача та поновленні виплати раніше призначеної їй пенсії.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідача, що виплата ОСОБА_1 пенсії за новим місцем проживання можлива лише на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365.

У преамбулі до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

До того ж, згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача взяти на облік та відновити їй виплату пенсії за місцем її зареєстрованого місця проживання в с. Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області та виплатити пенсію з 01.08.2017 року підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, здійснені позивачем документально підтверджені витрати на оплату судового збору у сумі 704,80 грн. (а.с.2) підлягають стягненню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.9, 132, 133, 139, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, ) про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області взяти ОСОБА_1 на облік за її зареєстрованим місцем проживання в с.Калантаїв Світловодського району Кіровоградської області, відновити виплату пенсії, нарахувати і виплатити пенсію з серпня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) здійснені нею судові витрати на оплату судового збору в сумі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області ().

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Т.М. Кармазина