Справа № 804/3005/18
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Справа № 804/3005/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., одноособово розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третьої особи: Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -
Адміністративний позов поданий позивачем не відповідав вимогам ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою суду від 26 квітня 2018р. був залишений без руху, з встановленням позивачу терміну для усунення недоліків позовної заяви протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.
На виконання ухвали суду від 26.04.2018р. позивач виправив вказані недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року відкрито провадження по справі №804/3005/18 за вищезазначеним позовом та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, яка отримана ОСОБА_1 19.05.2018р., Міністерством внутрішніх справ України 21.05.2018р., третьою особою: Ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області 23.05.2018р. У вказаній ухвалі відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення. Третій особі встановлено строк для подання письмових пояснень протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються письмові пояснення.
05 червня 2018 року від третьої особи Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області надійшли пояснення, в яких представник зазначає, що з 12.04.2016 року позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи внаслідок захворювання у період проходження служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до довідки Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» Міністерства охорони здоровя України до структури Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не входив. Також вказує на те, що Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області є неналежною стороною по вказаній справі, оскільки позивач був звільнений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015р. №2388 о/с, в звязку із чим просить в задоволенні адміністративного позову відмовити.
12.06.2018р. на адресу суду від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив, в якому відповідач не визнає адміністративний позов та вважає таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. ОСОБА_1 перед звільненням займав посаду завідувача центром консультативно-діагностичної та організаційно-методичної роботи Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» Міністерства охорони здоровя України, куди його було відряджено наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009р. №5 о/с із залишенням у кадрах МВС України. Тобто на момент звільнення позивач безпосередньо працював в Державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» Міністерства охорони здоровя України. У випадку, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності, зазначену виплату повинно здійснювати саме Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоровя України», а не МВС України чи ліквідаційна комісія ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Також разом з відзивом на адміністративний позов відповідачем надані докази, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення від 09.10.2017р.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, зясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, судом встановлено наступне.
Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 27.01.2009р. № 5 о/с ОСОБА_1 був відряджений у розпорядження Української психіатричної лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я із залишенням у кадрах МВСУ на підставі наказу МВСУ від 27.014.2009р. № 69 о/с у відповідності до Постанови КМУ від 16.06.1998р. № 905 «Про відрядження осіб начальницького складу органів внутрішніх справ для роботи у психіатричній лікарні з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я».
Наказом МВС України від 06.11.2015 № 2388 о/с «По особовому складу» позивач звільнений із ОВС у на підставі п. 64 «г» (через скорочення штату).
За даними довідки до Акта огляду МСЕК № 418443 позивачу 12.04.2016р. встановлену третю групу інвалідності, захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Це підтверджується також свідоцтвом про хворобу № 45 (за даними медичної документації на час звільнення з ОВС 06.11.2015р.), що вказує на те, що інвалідність виникла в наслідок захворювання в період проходження служби в органах внутрішніх справ.
09.06.2016р. позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності (з додатками). Ці матеріали ліквідаційна комісія направила до МВС України для прийняття рішення щодо наявності підстав для проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.
Визнано протиправною та скасовано відмову Міністерства внутрішніх справ України від 12.07.2016р. № 15/2-2605 про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.
Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.06.2016р. про призначення грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015р. № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Вказана постанова набрала законної сили 27.06.2017 року.
Рішенням Міністерства внутрішніх справ України від 09.10.2017р., яке викладене у вигляді висновку, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Підставою для відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ слугувало те, що позивач не належить до категорії працівників міліції.

Не погодившись із рішенням від 09.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про міліцію» держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Частиною 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" (в редакції від 13.02.2015р.) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених КМУ. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

2 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію», згідно з пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень якого право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015р.

Відповідно до п. 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім'ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Пунктом 2 постанови КМУ від 21.10.2015р. № 850 встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015р. N 208-VIII Про внесення змін до ст. 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007р. N 707.

Редакція постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015р. № 850 діє з 10.11.2015р.

Також пунктом 2 Порядку № 850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пункт 14 Порядку № 850 передбачає, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Такі підстави є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Так, відповідно до п. 9 Порядку № 850 МВС України в місячний строк після надходження документів приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 10 постанови № 850 передбачено, що грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС України рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України.

Згідно із п. 11 виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

З аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що відповідач дійсно приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, не наділений повноваженнями щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги. А розрахунок суми такої виплати здійснюється органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року по справі № 822/1579/17, від 13 лютого 2018 року по справі № 808/1866/16 та від 13 лютого 2018 року по справі № 806/845/16.

Відповідач зазначає, що підставою для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, стало те, що перед звільненням останній безпосередньо працював в Державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» Міністерства охорони здоровя України. Тому саме Міністерство охорони здоровя України повинно виплатити позивачу одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності.

Суд не погоджується із вказаним твердженням.

Згідно з витягом з наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області №5 о/с від 27.01.2009р. ОСОБА_1 відряджено у розпорядження Державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом» Міністерства охорони здоровя України із залишенням у кадрах МВС України.

Згідно з наказу Міністерства внутрішніх справ України №2388 о/с від 06.11.2015р. за підписом міністра МВС України ОСОБА_1 звільнено зі служби у звязку із скороченням штату.

Перебування позивача на службі в органах внутрішніх справ України також підтверджується копією трудової книжки, розрахунком вислуги років особистий номер М-129722, послужним списком.

Постановою Жовтневого районного суду по справі №201/16611/16а від 31.05.2017р. визнана протиправною та скасована відмова МВС України про виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу та зобовязано МВС України розглянути заяву про призначення і виплати одноразової грошової допомоги відповідно до вимог чинного законодавства. Під час розгляду вищевказаної справи судом було встановлено, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням ІІІ групи інвалідності. МВС України наділений повноваженнями з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Постанова Жовтневого районного суду по справі №201/16611/16а від 31.05.2017р. набрала законної сили 27.06.2017 року.

Відповідно до ч. ч. 4,7 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

У звязку з вищевикладеним суд вважає, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування індивідуального акту рішення Міністерства внутрішніх справ України від 09 жовтня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача щодо зобовязання Міністерства внутрішніх справ України призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Дніпро, 49005) одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності станом на 12 квітня 2016 року.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Основного Закону України).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004).

В Рішенні від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист" (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) Конституційний Суд України прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей (служба в правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей), що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або у відставку.

Як вже зазначалося вище, згідно з приписами абзацу 2 пункту 15 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (згідно із Законом України від 23.12.2015 №900-VIII) за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту пенсіонерів органів внутрішніх справ України, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

У справах "ОСОБА_2 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення внутрішніх справ України від 09 жовтня 2017 року про відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Разом з тим, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland").

У пункті 145 рішення у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У пункті 50 рішення по справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом".

Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оскільки відповідачем фактично вдруге відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є зобовязання Міністерства внутрішніх справ України призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Дніпро, 49005) одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності станом на 12 квітня 2016 року.

Щодо вимоги про зобовязання відповідача видати наказу про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до п. 78 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114.

Суд зазначає, що порядок виплати, видання наказів чи інших процесуальних документів щодо виплати одноразової грошової допомоги належить виключно до компетенції відповідача, у звязку з чим вказана вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач у ході розгляду справи не довів, що у спірних відносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1409,60 грн. суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частини 3 статті 139 Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн., і суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, сума судових витрат, яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, складає 1057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 242-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Дніпро, 49005, РНОКПП НОМЕР_1) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, Київ, 01601, ), третьої особи: Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (вул. Троїцька, 20А, Дніпро, 49101, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт рішення Міністерства внутрішніх справ України від 09 жовтня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у звязку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Зобовязати Міністерство внутрішніх справ України призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Дніпро, 49005) одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності станом на 12 квітня 2016 року

У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 09 липня 2018 року.

Суддя ОСОБА_3