Справа № 442/4787/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 рокуЛьвів№ 876/4235/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Смидюк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції - Крамар О.В.,

час ухвалення рішення - 24.04.2018 року, 11:05 год.,

місце ухвалення рішення - м. Дрогобич,

дата складання повного тексту рішення - 02.05.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідача - Дрогобицької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, у якому просили визнати протиправним і скасувати п.п.3.1.п.3. рішення Дрогобицької міської ради від 20 грудня 2016 року №528 «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні проекту відведення та наданні в оренду земельної ділянки, у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким відмовлено у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Дрогобицького району Львівської області ОСОБА_1, прож. на АДРЕСА_1, ОСОБА_2, прож. на АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 663 кв. м на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачі оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що рішення Дрогобицької міської ради від 20 грудня 2016 року №528 «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні проекту відведення та наданні в оренду земельної ділянки, у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким їм відмовлено у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Дрогобицького району Львівської області, земельної ділянки площею 663 кв.м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд є протиправним та підлягає скасування, як таке, що порушує їхнє право на отримання земельної ділянки у власність, яка перебуває у їхньому фактичному користуванні. Просять скасувати рішення суду першої та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що оскаржуване рішення Дрогобицької міської ради прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам - ОСОБА_1, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності по 1/2 ідеальній частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до Дрогобицької міської ради з заявою про затвердження матеріалів технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Дрогобицького району Львівської області, а саме: земельної ділянки площею 663 кв.м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

20 грудня 2016 року Дрогобицька міська рада прийняла рішення №528 «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні проекту відведення та наданні в оренду земельної ділянки, у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», п.п.3.1.п.3 якого позивачам відмовлено у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Дрогобицького району Львівської області, а саме: земельної ділянки площею 663 кв.м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для прийняття такого рішення стало рішення Дрогобицького міського суду Львівської області від 01 грудня 1997 року у справі №2-773 -1997 року, яким ухвалено повернути земельну ділянку розміром 121 кв.м. з корисування власників будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в належне користування власнику будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3, встановивши розміри земельної ділянки закріпленої за цим будинком з південної та східної сторони, межі якої проходять з будинковолодінням АДРЕСА_1, відповідно 14,5 м. і 7,5 м., з північної сторони (річка Серет). Вказане рішення суду набрало законної сили.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Дрогобицької місткої ради прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки підставою для відмови у наданні земельної ділянки є те, що на час прийняття оспорюваного рішення від 20 грудня 2016 року № 528 спірна земельна ділянка громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку, яка належить громадянину ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно з рішенням Дрогобицького міського суду від 01 грудня 1997 року, яке набрало законної сили.

Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з заявленими позовними вимогами в обраний позивачем спосіб є відмова Дрогобицької міської ради у затвердженні матеріалів технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Дрогобицького району Львівської області.

Цей спір суд першої інстанції визнав таким, що належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Так, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом з тим, визначальні ознаки приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене вище, у контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між його суб'єктами, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки фактично між позивачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і третьою особою - ОСОБА_3 існує спір щодо встановлення меж, а відповідно, і розміру земельної ділянки, оскільки бажана земельна ділянка громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку, яка належить громадянину ОСОБА_3 згідно з рішенням Дрогобицького міського суду від 01 грудня 1997 року, яке набрало законної сили, тобто цивільно- правовий спір, який вирішується судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?е;…&?н; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, разом з тим, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що позов грунтується на юридичних фактах, стосовно яких існує спір з приводу меж щодо користування позивачами та третьою особою земельними ділянками, тобто фактично існує спір між землекористувачами, який необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 229, 238, 242, 243, 250, 272, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2018 року у справі №442/4787/17 скасувати, та прийняти постанову, якою провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О.І. Мікула

Судді: В.Я. Качмар

А.Р. Курилець

Повне судове рішення складено 04 липня 2018 року.