Справа № 804/3017/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2018 року Справа № 804/3017/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
24 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №№4398-1319-0464 від 02.02.2018 р.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №4398-1319-0464 від 02.02.18 р. нараховано земельний податок за січень-грудень 2018 р. в сумі 82 910,86 гривень за земельну ділянку площею 928 кв. м., розташовану в АДРЕСА_1.
Позивач вважає, що вказаним рішенням порушені її права, зазначена сума безпідставно нарахована у зв'язку з наступним. Земельна ділянка, на якій розташоване придбане нерухоме майно, належала та належить СП «Споживчої кооперації «Комерційно - виробниче підприємство «Облкоопремпостач» на підставі державного акту на право постійного користування на земельну ділянку від 10.01.1996 р., у зв'язку з чим позивач не є власником земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1
Придбане позивачем нерухоме майно за умовами договору купівлі-продажу розташоване на земельній ділянці площею 2,347 га за кадастровим номером НОМЕР_1, а не так, як зазначено в податковому повідомленні-рішенні площею 928 кв. м. Право власності або право користування земельною ділянкою за договором купівлі продажу нерухомого майна не передбачалось.
Позивач посилається на ст. 286 Податкового кодексу України, згідно якої підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Згідно даних з державного земельного кадастру земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 належить СП «Споживчої кооперації «Комерційно - виробниче підприємство «Облкоопремпостач», що підтверджується довідкою № 0-142/0-0.38-154/137-18 від 27.03.2018 року Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, який і повинен проводити сплату за земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1
Ухвалою суду від 27 квітня 2018 року відкрито спрощене провадження у справі.
17 травня 2018 року представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується із твердженням позивача, що земельна ділянка, на якій розташоване придбане нерухоме майно, належить СП «Споживча кооперація «Комерційно - виробниче підприємство «Облкоопремпостач» на підставі державного акту на праві постійного користування від 10.01.1996 року та відповідно у ОСОБА_2 відсутній обов'язок сплачувати земельний податок, так як позивач є постійним користувачем земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1, тому що на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомості, що належать позивачу на праві власності.
Згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
У відповідності до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань з плати за землю у власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.
Таким чином представник відповідача стверджує, що право користування земельною ділянкою позивач набув разом з набуттям права власності на об'єкти нерухомості, що на ній розташовані, є користувачем земельної ділянки і відповідно платником земельного податку.
23 травня 2018 року позивачем було надіслано до суду відповідь на відзив, в якій останній повідомив, що згідно з вимогами чинного законодавства здійснила сплату земельного податку з січня по квітень 2018 року в розмірі 14 188,20 грн. саме з врахуванням розміру земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно загальною площею 346,0 кв. м., а не 928,0 кв. м., як вимагає відповідач. Оскільки на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у м. Дніпро позивачу на праві власності належить нерухоме майно загальною площею 346,0 кв. м., будь-яке інше нерухоме майно на зазначеній земельній ділянці, стверджує позивач, їй не належить.
Також позивач стверджує, що посилання відповідача про нарахування їй податку на земельну ділянку у розмірі 928,0 кв. м., виходячи з поданих попереднім власником ТОВ «ПВ «Сплав» декларацій та звітності, а також з того, що згідно листа суду та ухвали суду, в яких зазначено такий розмір земельної ділянки, який знаходиться у користуванні ТОВ «ПВ «Сплав», є безпідставним та таким, що порушує вимоги чинного законодавства та її права як власника нерухомого майна та користувача земельною ділянкою, оскільки позивач придбала у ТОВ «ПВ «Сплав» нерухоме майно загальною площею 346,0 кв. м. Будь якого іншого нерухомого майна у зазначеної особи та за зазначеною адресою не купувала. Підстави правомірності та причини нарахування та сплати земельного податку за земельну ділянку 928,0 кв. м. попереднім власником майна та наявності у нього будь-якого іншого майна на зазначеній земельній ділянці по АДРЕСА_1 не є розглядом даної справи.
25 травня 2018 року представник відповідача надіслав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначив, що в позовній заяві позивач чітко вказувала, що згідно даних з державного земельного кадастру земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_1 належить СП «Споживча кооперація «Комерційно виробниче підприємство «Облкоопремпостач» на праві постійного користування і вказала у позові, що вказане підприємство повинне проводити сплату земельного податку за земельну ділянку. Крім того, свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що переоформлення прав на земельну ділянку на неї не здійснено по теперішній час і, як наслідок, земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, їй не належить.
Однак у відповіді на відзив позивач вже стверджує, що таки платила земельний податок з січня по грудень 2017 року, незважаючи на відсутність прав власності та договору оренди на земельну ділянку.
Поміж тим, ті платіжні документи, які долучає позивач до відповіді на відзив, не свідчать про сплату земельного податку саме за користування земельною ділянкою, що є об'єктом оподаткування згідно податкового повідомлення-рішення №4398-1319- 0464/1.
Позивач ніяких декларацій з плати за землю не подавала та будь-яким іншим чином до податкового органу щодо сплати земельного податку не звітувала.
Пунктом 286.5 ст.286 ПК України визначено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
На виконання вимог Податкового кодексу, податковим органом і було винесене і направлене податкове повідомлення-рішення, що оскаржується.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно позивач набула право власності на всю будівлю, яка знаходилась у власності ПВ «Сплав» (346 кв.м), який декларував та сплачував плату за землю за земельну ділянку площею 928 кв.м., маючи у власності 346 кв. м. нерухомого майна, як і позивач.
Таким чином, до ОСОБА_2 перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство, суд встановив наступні обставини.
02 лютого 2018 року Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області було винесено податкове повідомлення-рішення №4398-1319-0464, згідно якого ОСОБА_2 (позивачу) визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 82 910,86 грн.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивач є власником об'єкту нерухомості: склад ангара літ. Ж-1 загальною площею 346,0 кв.м., складів навісів літ. Ї-1,Ї'-1, 1-1, що розташовані в АДРЕСА_1, форма власності: приватна.
Також, право власності за вказаними об'єктами підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 17.10.2013 року, укладеного між ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав» (продавець) та ОСОБА_3 (ОСОБА_2) (покупець).
Згідно п. 1.2 вказаного договору нерухоме майно, що відчужується, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташоване на земельній ділянці загальною площею 2, 3474 га, кадастровий номер НОМЕР_1.
Свою позицію позивач обґрунтував тим, що хоч вона і придбала нерухоме майно у ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав», однак земельна ділянка, на якій розташоване придбане нею майно, не є її власністю, а належить СП «Комерційно-виробниче підприємство «Облкоопремпостач», а тому у неї не виникає обов'язку сплачувати земельний податок.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.
Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.
Плата за землю справляється відповідно до закону.
У частинах першій, другій статті 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.
Питання щодо права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Суд не погоджується із твердженням позивача стосовно того, що вона повинна сплачувати земельний податок тільки під площу нерухомого майна, яке знаходиться у її власності - а саме 346 кв. м., оскільки згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.01.2004 року, Дніпропетровська обласна спілка споживчих товариств продала, а ПВ ЗАТ «Сплав» купило нежитлові приміщення, що знаходяться по АДРЕСА_1 загальною площею 346 кв.м.
В подальшому TOB «Сплав» продало, а ОСОБА_3 купила нерухоме майно загальною площею 346 кв. м. згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 жовтня 2013 року.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно позивач набула право власності на всю будівлю, яка знаходилась у власності ПВ «Сплав» (346 кв.м), який декларував та сплачував плату за землю за площу земельної ділянки 928 кв. м., маючи у власності 346 кв. м. нерухомого майна, як і позивач.
Відповідно до ст. ст. 269, 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об'єктом оподаткування - земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Підпунктом 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що плата за землю це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Таким чином, наявність у власності позивача нерухомого об'єкта, розташованого на земельній ділянці, обумовлює і наявність у позивача обов'язку сплачувати земельний податок з цієї ділянки незалежно від того чи оформлено право на земельну ділянку, чи ні.
Відповідно до п.286.2 ст.286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.
Позивач ніяких декларацій з плати за землю не подавала та будь-яким іншим чином до податкового органу щодо сплати земельного податку не звітувала.
Що стосується твердження позивача про передчасне винесення податкового повідомлення-рішення, суд зазначає, що пунктом 286.5 ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Згідно п. 287.5 ст. 287 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Пунктом п.12.3 ст.12 ПК України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки. Податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені Податковим кодексом України з дотриманням критеріїв, встановлених ПК України для відповідного місцевого податку чи збору.
Відповідно до ст.271 ПК України, базою оподаткування є:
нормативно грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу України;
площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Згідно з п. 274.1 ст.274 ПК України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативно грошової оцінки.
Проте, ані Податковим кодексом України, ані Законами України не визначено ставку податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
З цього приводу з метою захисту інтересів територіальної громади від некомпенсованих втрат бюджету міста, забезпечення принципу платності використання землі, який є обов'язковим для всіх власників землі та землекористувачів Дніпропетровською міською радою прийняті рішення від 13.07.2016 року №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» та від 15.02.2017 р. №12/18 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 р. №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» згідно з пунктами 1.6 та підпунктами 1.7.2 додатку 2 яких встановлено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в чому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку на які справляється у розмірі, визначеному пунктами 1.3-1.5 Додатка.
Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку. Ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), для інших земельних ділянок, на які не оформлено в законодавчому порядку документи, крім платників, яких зазначено у пунктах 2.1, 3.1 цього Додатка, становить 3 відсотки оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку. Ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), для інших земельних ділянок, на які не оформлено в законодавчому порядку документи, крім платників, яких зазначено у пунктах 2.1, 3.1 цього Додатка, становить 3 відсотки.
Також, суд враховує, що згідно Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.01.2004 року ПВ ЗАК "Сплав" придбало склади, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 м. Дніпропетровськ. Від імені ПВ ЗАК "Сплав" договір підписала ОСОБА_4. В матеріалах справи наявні докази (податкові декларації з плати за землю за 2011-2013 р.р.), що свідчать про сплату земельного податку ТОВ ПВ ЗАК "Сплав", в яких вказана площа земельної ділянки (0,0928 га), що підлягає оподаткуванню.
Розрахунок земельного податку за 2018 рік відповідачем здійснено наступним чином:
928 кв.м. - площа земельної ділянки, що підлягає оподаткуванню;
2978,12 - нормативно грошова оцінка земельної ділянки за 1 кв.м.;
3% - ставка податку.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що ГУ ДФС у Дніпропетровській області під час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяло у спосіб та в порядку, визначеному чинним законодавством України.
У зв'язку з цим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили 14 червня 2018 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя В.М. Олійник В.М. Олійник В.М. Олійник