Справа № 825/2152/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2018-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/2152/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тихоненко О.М., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернулася до суду з позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Чернігівське ОУПФУ, відповідач) про визнання рішення відповідача про відмову № 6723/02 від 21.03.2018 неправомірним та його скасування, зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 01.04.2018 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно в порушення вимог чинного законодавства не було призначено пенсію за віком. Зазначає, що 17.09.2002 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з часу до виїзду і станом на теперішній час позивач пенсію не отримує, у зв'язку з чим через уповноваженого представника звернулася із заявою про призначення останній пенсії. Чернігівським ОУПФУ листом від 21.03.2018 № 6723/02 відмовлено позивачу у призначенні пенсії.

12.06.2018 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем 05.07.2018 подано відзив, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначає, що відсутні законодавчі підстави та оригінали документів для здійснення їх аналізу та вирішення питання щодо призначення пенсії. Виплата пенсії здійснюється в межах України, переказування її за кордон не передбачено чинним законодавством. Оскільки позивач не надала оригіналів документів та її постійним місцем проживання є Ізраїль (країна, з якою не укладено договору в галузі пенсійного забезпечення) призначити та виплачувати пенсію в Україні немає законних підстав. Зазначає, що здійснити перерахунок (підвищення розміру) пенсії позивачу за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на даний час немає законних підстав, оскільки пенсія взагалі не призначена, так як законодавством про пенсійне забезпечення не передбачено право на призначення або перерахунок пенсій особам, які виїхали за кордон на постійне місце проживання, а тому позивач втратила право на призначення та перерахунок (підвищення) пенсії перебуваючи за кордоном та постійно проживаючи в Ізраїлі. Наголошує, що пенсія позивачу не призначена, а тому в діях відповідача відсутня вина в розумінні Цивільного кодексу України та відсутній не виплачений дохід. Таким чином, дії Чернігівського ОУПФУ відповідають нормам чинного законодавства, а підстави для задоволення позову, відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Докази, які містяться у справі, в тому числі, копія трудової книжки, вказують, що позивач до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працювала на території України, трудовий стаж складає 28 років (а.с.33-44).

Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1, Україна.

17.09.2002 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою призначення пенсії за віком позивач через свого представника 28.07.2016 звернулася до Пенсійного фонду України з заявою з додатками, завіреними у встановленому порядку, в якій просила Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю (а.с.26).

05.08.2016 листом № 9595/Р-11 Пенсійний Фонд України відмовив у задоволенні заяви позивача (а.с.46-47), в зв'зку з чим остання звернулася до суду.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 позов ОСОБА_1 задоволено та зобов'язано Пенсійний Фонд України передати уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України заяву ОСОБА_1 для розгляду по суті (а.с.50-53).

На виконання вказаної постанови Пенсійним Фондом України листом від 29.12.2016 № 42732/02-21 для подальшого спрямування до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області для розгляду по суті та прийняття рішення згідно з законодавством направив заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи у зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (а.с.56).

18.01.2017 Чернігівським ОУПФУ надана відповідь № 1908/02, в якій зазначено, що позивачем не надано оригіналу паспорту або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_1, місце її проживання (реєстрації) в Україні. Постійним місцем проживання ОСОБА_1 є держава Ізраїль, а тому в управління немає законних підстав для призначення пенсії за віком. Для вирішення питання призначення пенсії заявниці необхідно особисто звернутися до управління за місцем проживання та надати паспорт громадянина України із зазначенням місця проживання в Україні (а.с.58-59).

05.03.2018 представник позивача діючи на підставі нотаріальної довіреності подав безпосередньо до відповідача особисту заяву позивача про призначення пенсії, яка нотаріально посвідчена та апостильована (а.с.61-67).

Як вбачається з матеріалів справи Чернігівським ОУПФУ 21.03.2018 листом № 6723/02 повторно відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав надання незавірених копій документів (а.с.68-71).

Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо відмови у розгляді питання у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

У відповідності до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадян України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Статтею 151-2 Конституції України передбачено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у розгляді питання про призначення позивачу пенсії з підстав, викладених у листі № 24394/02 від 08.09.2017 є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".

Крім того щодо тверджень відповідача щодо подачі всіх необхідних документів для призначення пенсії позивачу в оригіналах або належним чином завірених копіях, що було підставою про відмову у розгляді питання про призначення пенсії позивачу, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача на підставі довіреності було подано до відповідача оригінал апостильованої заяви, що підписана особисто ОСОБА_1, підпис якої завірений нотаріально про призначення пенсії за віком з усіма необхідними документами. Заява представника позивача про призначення пенсії з усіма доданими до неї документами прийняті пенсійним органом, що підтверджується вхідним штампом про прийняття (а.с.65).

Щодо позовної вимоги позивача щодо проведення індексації пенсійного забезпечення позивача та компенсації втрати частини доходів, суд виходить з наступного.

Згідно ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Закон України визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Таким чином, Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" спрямований на підтримку купівельної спроможності населення України у зв'язку з подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Згідно з ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сум.

Крім того, ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Суд приходить до висновку що вказаний закон поширюється на позивача, оскільки вона є громадянкою України і користується тими ж самими правами, що й інші громадяни, оскільки обмежувати права особи за місцем її проживання заборонено законодавством.

Зокрема, відповідно до Протоколу № 4 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Відповідно до вимог Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у тому числі пенсії (стаття 2 Закону).

Статтею 6 вказаного вище Закону передбачено, що компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи позивач потребуючи допомоги у реалізації свого законного права на пенсію, 28.07.2016 через свого представника, у встановленому законом порядку звернулася до пенсійного органу щодо розгляду заяви про призначення пенсії шляхом направлення її за належністю.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом визнання неправомірним та скасування рішення Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про відмову № 6723/02 від 21.03.2018 та зобов'язання Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком саме з 28.07.2016 (дня звернення за пенсією) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Положення ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню здійснені нею документально підтверджені судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (прос. Миру, 44, м. Чернігів, 14005, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про відмову № 6723/02 від 21.03.2018.

Зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 28.07.2016 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (прос. Миру, 44, м. Чернігів, 14005, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя підпис О.М. Тихоненко

З оригіналом згідно

Рішення суду від 10.07.2018 не набрало законної сили.

Суддя О.М. Тихоненко

Повне судове рішення складено 10.07.2018.