Справа № 820/467/18
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/467/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Бартош Н.С. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 р. та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2018 р. по справі № 820/467/18, суддя Тітов О.М., м. Харків

за позовом ОСОБА_5

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

третя особа - Московський РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (надалі по тексту ГУ ДМС України в Харківський області, відповідач), третя особа - Московський РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 02.01.2018 року в зв'язку з досягненням 25-річного віку з поставленням на останній вільній сторінці його паспортного документа відмітки про отримання посвідки на постійне проживання в Україні;

- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь громадянина В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 1280 гривень 00 копійок здійснених ним судових витрат;

- встановити судовий контроль за виконанням Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області надати звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року зазначений позов задоволено.

Визнано протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25 річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 02.01.2018 року в зв'язку з досягненням 25-річного віку.

Стягнуто на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судові витрати в загальному розмірі 1410 (одна тисяча чотириста десять) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ).

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2018р. заяву представника позивача про стягнення судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою у справі № 820/467/18, задоволено. Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4000 грн. (чотири тисячі грн. 00 коп.).

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 19.03.2018 р. та додатковим судовим рішенням від 03.04.2018 р. по вищевказаній справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції оскаржувані рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні було те, що відносно батька позивача громадянина В'єтнаму ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, 02.11.2017 рока прийнято рішення УДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію. В зв'язку з цим відповідачем зроблений висновок, що з нечинного акта не можуть виникати правовідносини між особою (позивачем) та державним органом, а тому, відмовляючи позивачу в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, відповідач діяв у межах та на підставі чинного законодавства України та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо скасування додаткового судового рішення про стягнення витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 4000,00 грн., відповідач зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України вказаний спір відноситься до категорії справ незначної складності. Також зазначає, що представник позивача систематично здійснює представництво інтересів іноземних громадян у аналогічних спорах та використовує у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріали та шаблони документів. Таким чином, складання позовної заяви, відповіді на відзив, адвокатські запити та представництво інтересів позивача не потребують значного часу на надання вказаних послуг, а тому витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. є необґрунтованими, так як розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору. На підставі наведеного, відповідач вважає, що судом першої інстанції помилково задоволено заяву представника позивача про стягнення судових витрат у розмірі 4000,00 грн, а тому просить вказане додаткове рішення скасувати.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач є громадянином В'єтнаму, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу був наданий дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.08.2008 року. Позивач 02.01.2018 року звернувся з письмовою заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області, в якій на підставі п.9 Постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року просив здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 20.08.2008 року у зв'язку з досягненням 25-річного віку, надав усі документи, визначені законодавством та сплатив необхідні платежі. Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи позивача було прийнято та надіслано до ГУ ДМС України в Харківський області для прийняття рішення. Однак, відповідач у встановлений законом строк не здійснив оформлення позивачу нової посвідки па постійне проживання в Україні та відмовив у видачі посвідки. Відмова відповідача у здійсненні оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні є протиправною, у зв'язку із чим порушує права та інтереси позивача. На підставі наведеного, просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 19.03.2018 р. без змін.

Щодо доводів відповідача про неспіврозмірність витрат на правову допомогу представник позивача зазначає, що той факт, що відповідач вказує на систематичну участь представника позивача ОСОБА_4 у представництві інтересів іноземних громадян, підтверджує її досвід та кваліфікацію адвоката. Крім того, вказує, що шаблонні документи є напрацьованими матеріалами представника позивача та не є публічною та загальновідомою інформацією. На підставі наведеного, представник позивача просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції від 03.04.2018 р. без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином В'єтнаму, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу був наданий дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.08.2008 року.

02.01.2018 року позивач звернувся з письмовою заявою до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 20.08.2008 року у зв'язку з досягненням 25-річного віку.

Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи позивача було прийнято та надіслано до ГУ ДМС України в Харківський області за вих. №16/23795 для прийняття рішення.

ГУ ДМС України в Харківський області листом на адвокатський запит від 09.01.2018 року № А3-1-18 повідомлено, що 09.01.0218 року рішенням ГУДМС України громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 відмовлено в документуванні посвідкою на постійне проживання в Україні.

У зв'язку зі зверненням позивача до ГУ ДМС України в Харківській області щодо обміну посвідки на постійне проживання, працівником ГУ ДМС України в Харківській області було здійснено перевірку наявності підстав для отримання посвідки. В ході вищезазначеної перевірки були опрацьовані матеріали особової справи ОСОБА_5.

За результатами перевірки встановлено, що за обліками Головного управління значиться громадянин В'єтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Хай Зионг, СРВ, як такий, що отримав дозвіл на імміграцію в Україну та 20.08.2008 року документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2, терміном дії - безстроково.

Рішення щодо надання дозволу на імміграцію відносно громадянина СРВ ОСОБА_5, прийнято на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", - як син іммігранта.

З матеріалів особової справи №346600 позивача встановлено, що громадянину СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, надано дозвіл на імміграцію в Україну у зв'язку з тим, що його батько, громадянин СРВ ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 28.08.2006 р. отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" - як батько іммігранта.

В ході перевірки УДМС України в Київській області обставин щодо надання дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що на час подачі ОСОБА_6 заяви про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, його неповнолітня донька, ОСОБА_7 не мала статусу іммігранта, а ОСОБА_6 не перебував у статусі "батька іммігранта", і тому не відносився до категорії осіб, визначених п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію".

На підставі зазначених обставин УДМС України в Київській області дійшло висновку про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію вищевказаному громадянину у зв'язку із наданням останнім неправдивих відомостей.

02.11.2017 року керівництвом УДМС України в Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_6.

ГУ ДМС України в Харківській області обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні позивачу не здійснив та 09.01.2018 р. прийняв рішення за результатами розгляду заяви позивача про відмову у видачі посвідки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 ( далі - Порядок №251).

Відповідно до п. 14 Порядку №251 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни прізвища, імені та по батькові іноземця та особи без громадянства тощо; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідності внесених до посвідки записів записам в інших документах); 3) непридатності посвідки до користування (пошкодження з різних причин тощо).

Для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (п. 15 Порядку №251).

Відповідно до п. 16 Порядку №251 для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Зазначені документи іноземець та особа без громадянства подають не пізніше ніж через місяць після досягнення відповідного віку.

У разі коли досягнення відповідного віку тягне за собою обмін паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

Посвідка, обмін якої не проведено в зазначені строки, визнається недійсною.

Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 № 681 ( далі - Порядок №681).

Відповідно до п. 4.1. Порядку №681 обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Згідно п. 4.2. Порядку №681 разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; 3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

У разі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку документи, зазначені в підпункті 4 пункту 4.2 цього розділу, не подаються (п. 4.3. Порядку №681).

Прийняті до розгляду заяви обліковуються відповідно в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на постійне проживання або в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання, де в графі „Примітки" робиться запис „Обмін" (п. 4.4. Порядку №681).

Згідно п. 4.5. Порядку №681 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п'ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі (п. 4.6. Порядку №681).

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що громадянину СРВ ОСОБА_5, згідно рішення ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 20.08.2008 р. № 346600, надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", - як син іммігранта (а.с.47).

02.01.2018 року позивач звернувся до Московського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області про видачу посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням 25-річного віку.

У бланку заяви позивача від 02.01.2018 року посадовою особою ГУ ДМС України в Харківській області 09.01.2018 року зроблено відмітку про прийняте рішення - відмовити в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі п.17 Порядку (а.с.23).

Колегією суддів встановлено, що фактичною підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні позивачу було те, що відносно батька позивача громадянина В'єтнаму ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, 02.11.2017 року прийнято рішення УДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію. В зв'язку з цим відповідачем зроблений висновок, що з нечинного акта не можуть виникати правовідносини між особою (позивачем) та державним органом.

22.01.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято рішення № 04/1/346600 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_5 (а.с.52).

Таким чином, державний орган при розгляді одних і тих самих обставин стосовно однієї і тієї ж особи, при застосуванні однієї норми права, а саме п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дійшов діаметрально протилежних висновків. Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 20.08.2008 р. № 346600 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україні при розгляді його звернення за наданням такого дозволу, і за наявності тих самих обставин, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, цей дозвіл скасовано рішенням від 22.01.2018 року та відмовлено у видачі нової посвідки на постійне проживання.

Така поведінка суб'єкта владних повноважень порушує принцип юридичної визначеності, що є складовою принципа верховенства права.

Наслідки скасування особі дозволу на імміграцію встановлені приписами Закону України "Про імміграцію".

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно ст. 14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Вказане рішення про скасування дозволу на імміграцію не відповідає критерію пропорційності, а саме дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод ті інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, оскільки для особи позивача скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя. Тим більше рішення від 22.01.2017 року є непропорційним, оскільки доцільність мети, на досягнення якої спрямовано це рішення відповідачем не доведено та не обґрунтовано.

Колегія суддів зазначає, якщо навіть в 2008 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Практика Європейського суду з прав людини є обов'язковою для застосування в Україні і визнана джерелом права на підставі ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97. пункт 58. ECHR 2002-VIII).

Оцінюючи рішення про відмову у наданні посвідки на постійне місце проживання за змістом, колегія суддів вважає, що воно не є ні розсудливим, ні обґрунтованим, як то має бути у відповідності з пунктами 3, 6 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Враховуючи відсутність доказів неправомірності дій особи при наданні йому посвідки на постійне проживання, рішення про відмову у здійсненні обміну посвідки не можна вважати таким управлінським актом суб'єкта владних повноважень, що прийнятий з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та розсудливо.

Аналіз обставин прийняття рішення від 09.01.2018 року про відмову в оформлення та видачі посвідки на постійне місце проживання дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права. Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які

легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004).

Аналіз підпунктів 4.2., 4.5. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ від 15.07.2013 р. № 681 (далі Тимчасовий порядок № 681) дає підстави для висновку про перевищення повноважень Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області в процедурі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні 25-річного віку та при ініціюванні питання перевірки законності дозволу на імміграцію позивача.

Позивач звернувся до зазначеного органу з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні при досягненні 25-річного віку.

Працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі Порядку №251).

Відповідно до п. 17 Порядку № 251 рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Доказів наявності підстав для відмови у видачі посвідки, передбачених п. 17 Порядку №251, до суду не надано.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання заявника апеляційної скарги, як на обґрунтування своїх повноважень перевіряти законність дозволу на імміграцію при обміні посвідки, на п. 2 Порядку №251, як на підставу ініціювання ним перевірки законності дозволу на імміграцію, оскільки п. 2 зазначеного Порядку такої ініціативи не передбачає в разі подання іноземцем заяви про обмін посвідки на постійне проживання при досягнення ним 25-річного віку. Повноваження органу щодо здійснення обміну посвідки врегульовано п.п. 14 - 16 Порядку № 251, та розділом ІV Тимчасового порядку №681.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області в оформленні та видачі громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку від 09.01.2018 року за заявою від 02.01.2018 року.

Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17.

Щодо доводів відповідача про неправомірність задоволення позовних вимог в частині покладення обов'язку на Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 02.01.2018 в зв'язку з досягненням 25-річного віку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Також, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Згідно приписів ч.ч. 4, 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зазначає, що задоволення позовних вимог у спосіб, який обрано позивачем, не буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, як про це зазначає відповідач в апеляційній скарзі, оскільки дискреційними є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, дійсно суд не може зобов'язати суб'єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов'язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у даній справі відповідач зобов'язаний у разі відсутності підстав для відмови в обміні посвідки на постійне проживання прийняти рішення про проведення такого обміну. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Отже, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави відмови позивачу в обміні посвідки на постійне проживання в Україні суперечать приписам Порядку № 251, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є покладення обов'язку на Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_5 за заявою від 02.01.2018 в зв'язку з досягненням 25-річного віку.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заяви представника позивача щодо стягнення судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, у розмірі 4000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч 3, 4, 5 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Так, під час судового розгляду суд першої інстанції встановив, що 26.12.2017 року громадянин ОСОБА_5 уклав з адвокатом - ОСОБА_4 договір "Про надання правової допомоги" № 88/17. Предметом даного договору є правова допомога, що надається адвокатом, відносно захисту прав та представництва інтересів клієнта.

19.03.2018 року у судовому засіданні в суді першої інстанції представником позивача, до закінчення судових дебатів у справі подано заяву про вирішення питання про судові витрати в частині стягнення витрат, пов'язаних з правничою допомогою, в порядку статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Вказана заява мотивована тим, що представник позивача з поважних причин, до закінчення судових дебатів у справі не може подати докази, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат пов'язаних з правничою допомогою.

Зазначену заяву судом першої інстанції задоволено, надано час представнику позивача для надання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, та призначене судове засідання.

29.03.2018 року через канцелярію суду представником позивача подано клопотання та докази на підтвердження судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 4000 грн.

Так, разом з заявою представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги № Д-88/17 від 26.12.2017 року, копію додаткової угоди № 1 від 26.12.2017 року до договору № Д-88/17 від 26.12.2017 року, копію довідки ПАТ КБ "Приватбанк, копій квитанцій про оплату послуг від 28.02.2018 року, 12.03.2018 року, 14.03.2018 року, 19.03.2018 року, копію звіту банку ПАТ КБ "Приватбанк" за р/рахунком НОМЕР_3 за лютий 2018 року та березень 2018 року, копію акту виконаних робіт № 1 від 19.03.2018 року до договору № Д-88/17 від 26.12.2017 року (а.с.94-109).

Згідно ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.ч. 2-5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

5. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов'язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно акту виконаних робіт (надання послуг) до Договору про надання правової допомоги № Д-88/17 від 26.12.2017 року адвокат ОСОБА_4 надала позивачу наступні юридичні послуги (правову допомогу): складання позовної заяви - 1500 грн., складання адвокатського запиту № АЗ-1/18 від 09.01.2018- 300 грн., складання відповіді на відзив 19.02.2018 року - 1500 грн., клопотання про розгляд справи за участю 19.02.2018 року - 300 грн., представництво інтересів у судовому засіданні 19.03.2018 року - 400 грн.

Згідно копій квитанцій про оплату послуг від 28.02.2018 року № 0.0.976231620.1, від 12.03.2018 року № 0.0.984238484.1, від 14.03.2018 року № 0.0.985792758.1, від 19.03.2018 року № 0.0.991016484.1 позивач виконав своє зобов'язання за договором та сплатив суму гонорару в повному обсязі у розмірі 4000,00 грн.

Таким чином, позивач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. Отже, адвокатом та позивачем документально доведено факт понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу.

Колегія суддів зазначає, що розмір понесених витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, значенням справи для позивача, якому незаконно було відмовлено в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання в Україні в зв'язку з досягненням 25-річного віку.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.1 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За таких обставин, колегія суддів, переглянувши рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 р. та додаткове рішення від 03.04.2018 р. та доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийнято законні та обґрунтовані рішення у відповідності з приписами норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 р. та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2018 р. по справі № 820/467/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді Н.С. Бартош Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 09.07.2018 р.