Справа № 804/2897/18
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Справа № 804/2897/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., одноособово розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить: - визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, яке викладене в листі від 27 жовтня 2017 року за №9737/06/33; - зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 01.06.2017р. пенсію за вислугу років згідно з п. е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоровя, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. у Лікувально-виробничому обєднанні Дніпропетровський міжобласний клінічний психоневрологічний центр на посаді сестри медичної, а також періоду роботи з 01.08.2005р. по 31.05.2017р. у Приватному підприємстві Клініка доктора Куликовича на посаді медичної сестри та після переведення у тому ж підприємстві на посаді старшої медичної сестри.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що остання в період з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. працювала на посаді сестри медичної у Дніпропетровському міжобласному клінічному психоневрологічному центрі. Загальний трудовий стаж обраховувався в подвійному розмірі та складав 17 років 0 місяців 22 дні. З 01.08.2005р. по день звернення до управління Пенсійного фонду щодо оформлення пенсії, а саме 31.05.2017р., позивач працювала медичною сестро у Приватному підприємстві «Клініка Доктора Куликовича», що надає право на оформлення пенсії. Вказана клініка має статус закладу охорони здоровя, що підтверджується відповідними документами. Загальний стаж позивача в галузі охорони здоровя становить 26 років 8 місяців 23 дні, що дає право на призначення та отримання позивачем пенсії за вислугу років. Однак рішенням відповідача від 27.10.2017р. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років. Оскаржуване рішення мотивоване відсутністю в Довідці з єдиного державного реєстру, трудовій книжці та положенні ПП «Клініка Доктора Куликовича» інформації про зміну назви підприємства на медичний центр. Позивач вважає вказане рішення протиправним, просить його скасувати та зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог чинного законодавства України.
Адміністративний позов поданий позивачем не відповідав вимогам ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою суду від 23 квітня 2018р. був залишений без руху, з встановленням позивачу терміну для усунення недоліків позовної заяви протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.
25 квітня 2018 року від позивача на адресу суду надійшли додаткові докази по справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року відкрито провадження по справі №804/2897/18 за вищезазначеним позовом та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, яка отримана ОСОБА_1 07.06.2018р., Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області 22.05.2018р. У вказаній ухвалі відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
05.06.2018р. на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області надійшов відзив, в якому відповідач не визнає адміністративний позов та вважає таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. ОСОБА_1 звернулася до управління відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Відповідно до наданої копії трудової книжки стаж роботи позивача за вислугу років складає 17 років 0 місяців 22 дні. Відповідачем неможливо зарахувати до вислуги років позивачем роботи з 01.08.2005р. по 31.05.2017 р.р. на посаді медичної сестри в Приватному підприємстві Клініка Доктора Куликовича», оскільки згідно наданих документів відсутня інформація про зміну назви підприємства на медичний центр.
Також разом з відзивом на адміністративний позов відповідачем надані докази, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення від 27.10.2017р.
16 червня 2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій не погоджується з доводами відповідача, та зазначає, що відповідь на відзив по своїй суті дублює відповідь про відмову у призначенні пенсії, яка стала підставою для звернення до суду з даними позовом. Відповідачем не надано ґрунтовних та змістовним контраргументів, заперечень та/ або спростування наведених фактів та норм матеріального права. До матеріалів справи позивачем надані докази на підтвердження того, що ПП «Клініка Доктора Куликовича» є закладом охорони здоровя.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, зясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, судом встановлено наступне.
Згідно диплому ІК №000239 позивач закінчила Дніпропетровське медичне училище №2 за спеціальністю сестринська справа. Рішенням державної кваліфікаційної комісії від 03.01.1997р. їй присвоєно кваліфікацію медична сестра.
ОСОБА_1 неодноразово проходила підвищення кваліфікації, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (свідоцтвами, посвідченням Міністерства охорони здоровя).
Відповідно до наданої копії посвідчення №45/59-0/12 від 20.01.2012р. позивач проходила атестацію в атестаційній комісії при Головному управлінні охорони здоровя Дніпропетровської обл. держ. адміністрації.
Згідно Довідки №30 від 12.05.2017р. про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за вислугу років позивач в період з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. працювала в ЛВО «Дніпропетровському міжобласному клінічному психоневрологічному центрі» на посаді сестра медична. Стаж роботи зараховувався в подвійному розмірі. Вказане підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача.
Зі змісту наданої довідки вбачається, що робота на вищевказаній посаді дає право на пенсію за вислугою років відповідно до п. «е» ЗУ «Про пенсійне забезпечення», передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909.
Відповідно до довідки про підтвердження трудового стажу в ПП «Клініка Доктора Куликовича» ОСОБА_1 в період з 01.08.2005р. працювала в ПП «Клініка Доктора Куликовича» на посаді медичної сестри, з 02.01.2007р. на посаді старшої медичної сестри, згідно наказу №1 від 01.01.2007р. Вказане підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача.
Рішенням №1 власником (засновником) від 12.07.2011р. Приватній фірмі «Клініка Доктора Куликовича» присвоєно нове найменування Приватне підприємство «Клініка Доктора Куликовича».

Зі змісту Довідки від 23.05.2017р. за підписом в.о. директора Державної установи «Дніпропетровський обласний лабораторний центр МОЗ України» позивач пройшла навчання з прийняттям заліку за 8 годинною програмою для осіб, відповідальних за дезінфекційно-стерилізаційний режим в ЛПЗ усіх форм власності. Місце роботи клініка доктора Куліковича.

Відповідач звертався на адресу ПП «Клініка Доктора Куликовича» із запитом №9456/06/33 від 18.10.2017р. про надання довідки щодо позивача, в якій зазначити інформацію: щодо зміни назви на Медичний центр ПП «Клініка Доктора Куликовича», щодо зміни положення про ПП «Клініка Доктора Куликовича».

Згідно відповіді №15 від 25.10.2017р. назва медичний центр зявилася на підставі заяви про проведення акредитації закладу охорони здоровя.

Згідно довідки АА №694669 з єдиного Державного реєстру підприємств та організацій та Виписки з єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП «Клініка Доктора Куликовича» зареєстрована 21.01.1994р. Видами діяльності за КВЕД-2010 в т.ч. є загальна медична практика.

Свою діяльність ПП «Клініка Доктора Куликовича» здійснює на підставі статуту, положення про ПП «Клініка Доктора Куликовича» та наданих Міністерством охорони здоровя ліцензій, вказані документи містяться в матеріалах справи.

Зі змісту відповіді на запит Міністерством охорони здоровя України прийнято рішення про видачу ПП «Клініка Доктора Куликовича» ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики.

Також в матеріалах справи містяться акредитаційні сертифікати щодо Медичного центру ПП «Клініка Доктора Куликовича».

Згідно листа за підписом начальника Управління ліцензування та контролю якості надання медичної допомоги МОЗ України ОСОБА_2 Медичний центр ПП «Клініка Доктора Куликовича» є закладом охорони здоровя, який входить до переліку закладів, затверджених наказом МОЗ України від 28.10.2002р. №385.

01.06.2017р. ОСОБА_1 звернулася до управління відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з витягу з протоколу №27 від 01.09.2017р. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що у такому випадку трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909, право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санаторно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Положенням ст.ст. 3, 16 «Основ законодавства України про охорону здоров'я», введених в дію Постановою Верховної Ради України від 19 листопада 1992 року № 2802-XII, визначено, що закладами охорони здоров'я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом надання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я.

Цією ж статтею визначено, що заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Заклад охорони здоров'я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом.

Необхідною умовою створення закладів охорони здоров'я є їх державна реєстрація та акредитація, порядок якої визначається актами законодавства України.

Офіційним визнанням статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності, відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року N 765 (із змінами та доповненнями), є державна акредитація закладу охорони здоров'я.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я. Акредитація проводиться один раз на три роки, перша акредитація закладу проводиться не пізніше ніж через два роки від початку здійснення діяльності.

Таким чином, проведення державної акредитації лише визначає наявність в медичному закладі умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, причому цей рівень не може бути нижчим, ніж рівень спроможності, який визначається при видачі ліцензії. Тобто, сам факт отримання ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності вже свідчить про спроможність закладу охорони здоров'я провадити діяльність на певному рівні.

Згідно довідки АА №694669 з єдиного Державного реєстру підприємств та організацій та Виписки з єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП «Клініка Доктора Куликовича» зареєстрована 21.01.1994р. Видами діяльності за КВЕД-2010 в т.ч. є загальна медична практика.

Суду надані копії акредитаційних сертифікатів Медичний центр ПП «Клініка Доктора Куликовича»: №010310 від 26.02.2013р., діє до 30.01.2016р., №012995 діє до 31.05.2019р., а також копії ліцензій №327913 від 22.04.2002р., діє до 27.12.2002р., №482916 від 27.12.2002р. діє по 13.12.2005р., №299059 від 16.12.2005р. діє по 22.11.2010р., №567783 від 14.12.2010р. діє з 11.11.2010р., №063579 від 10.09.2012р. діє з 21.06.2012р. на здійснення медичної практики.

Таким чином, з наданих суду документів вбачається, що Клініка Доктора Куликовича як заклад охорони здоров'я створений в установленому законом порядку, має державну реєстрацію та діяв на підставі статуту, положення.

В зв'язку з вищенаведеним, суд вважає що, вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, яке викладене в листі від 27 жовтня 2017 року за №9737/06/33законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 01.06.2017р. пенсію за вислугу років згідно з п. е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоровя, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. у Лікувально-виробничому обєднанні Дніпропетровський міжобласний клінічний психоневрологічний центр на посаді сестри медичної, а також періоду роботи з 01.08.2005р. по 31.05.2017р. у Приватному підприємстві Клініка доктора Куликовича на посаді медичної сестри та після переведення у тому ж підприємстві на посаді старшої медичної сестри, суд зазначає наступне.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивач, заявляючи одну з позовних вимог про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 01.06.2017р. пенсію за вислугу років з 01.06.2017р., фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача.

Аналогічна правова позиція щодо наведених обставин викладена у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 (№ К/9901/2399/17).

Отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, на думку суду, належним способом захисту прав позивача у цій справі є визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, яке викладене в листі від 27 жовтня 2017 року за №9737/06/33 та зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали для призначення ОСОБА_1 з 01.06.2017р. пенсію за вислугу років згідно з п. е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоровя, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. у Лікувально-виробничому обєднанні Дніпропетровський міжобласний клінічний психоневрологічний центр на посаді сестри медичної, а також періоду роботи з 01.08.2005р. по 31.05.2017р. у Приватному підприємстві Клініка доктора Куликовича на посаді медичної сестри та після переведення у тому ж підприємстві на посаді старшої медичної сестри та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач у ході розгляду справи не довів, що у спірних відносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1409,60 грн. суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частини 3 статті 139 Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн., і суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, сума судових витрат, яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, складає 1057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 242-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Дніпро, 49000, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Наб. Перемоги, 26, Дніпро, 49094, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, яке викладене в листі від 27 жовтня 2017 року за №9737/06/33.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали для призначення ОСОБА_1 з 01.06.2017р. пенсію за вислугу років згідно з п. е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоровя, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 08.01.1997р. по 17.07.2005р. у Лікувально-виробничому обєднанні Дніпропетровський міжобласний клінічний психоневрологічний центр на посаді сестри медичної, а також періоду роботи з 01.08.2005р. по 31.05.2017р. у Приватному підприємстві Клініка доктора Куликовича на посаді медичної сестри та після переведення у тому ж підприємстві на посаді старшої медичної сестри та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 09 липня 2018р.

Суддя ОСОБА_3