Справа № 524/7847/17
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 р. м. ХарківСправа № 524/7847/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Гуцала М.І.

суддів: Бенедик А.П. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції у м.Кременчуці Департаменту патрульної поліції на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.06.2018, суддя Кривич Ж.О., повний текст складено 01.06.18 по справі № 524/7847/17

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_2 , третя особа - Управління патрульної поліції у м.Кременчуці Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, визнання незаконним затримання та застосування спецзасобу обмеження рухомості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом Інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_2, третя особа - Управління патрульної поліції у м.Кременчуці Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, визнання незаконним затримання та застосування спецзасобу обмеження рухомості.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.06.2018 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, третя особа - Управлінням патрульної поліції у м.Кременчуці Департаменту патрульної поліції, подала апеляційну скаргу з вимогами про скасування рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.06.2018 по справі 524/7847/17 та прийняття нового судового рішення у справі про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не довів обставини на які він посилався на обґрунтування позовних вимог викладених в адміністративному позові, не надав належних та допустимих доказів. Вказує, що позивачем на вимогу інспектора патрульної поліції не предявлено документи водія для перевірки, зазначені в п. 2.1. ПДР України. З метою встановлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, позивача було доставлено до відділення поліції для складання адміністративних матеріалів. При цьому інспектором патрульної поліції були законно застосовані певні заходи примусу, а саме: адміністративне затримання особи, що потягнуло за собою застосування спеціального засобу кайданок, передбачених п. «б» «в» ч. 3 ст. 45 Закону України «Про національну поліцію».

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Судом встановлено, що 07.10.2017 поліцейський роти № 1 батальйону УПП у м. Кременчук ОСОБА_2 виніс постанову серії АР № 429758 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 425 грн. за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 того ж дня близько 11 год. 29 хв., керуючи транспортним засобом SKODA SUPER B, номерний знак НОМЕР_1, по вул. Павлівська, 9 у м. Кременчук, здійснив стоянку в зоні дії знаку 3.35 «Стоянка заборонена» ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 1 ст. 122 КУпАП, та при перевірці документів не предявив свідоцтва на реєстрацію транспортного засобу, чим порушив п. 2.4 «а» ПДР України.

В цей же день інспектором УПП у м. Кременчук ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було застосовано поліцейські заходи примусу, а саме спеціальний засіб обмеження рухомості кайданки для транспортування правопорушника до відділу поліції для встановлення його особи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та відсутності у інспектора підстав для затримання та застосування до позивача спеціальних заходів обмеження руху - кайданок.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, виходячи з наступного.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення позивачем скоєно два адміністративних правопорушень за ч.ч.1 ст. 122 та ст. 126 КУпАП України.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі пятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В той же час, серед наявних у справі матеріалів відсутні належні та достатні докази того, що саме винними діями позивача було вчинено порушення Правил дорожнього руху щодо здійснення ним стоянки транспортного засобу в межах дії знаку 3.35 «Стоянка заборонена». Дослідивши відеозапис події проступку та розгляду справи про адміністративне правопорушення, який здійснювався нагрудною відеокамерою патрульного, колегія суддів не знайшла доказів такого правопорушення саме ОСОБА_1, який заперечував свою причетність до керування автомобілем під час його паркування в межах дії дорожнього знаку, який забороняв стоянку транспортного засобу.

Враховуючи те, що адміністративна відповідальність та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією верховенства права в Україні, колегія суддів, приймаючи до уваги відсутність належних доказів вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122 КУпАП, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для притягнення позивача до такої адміністративної відповідальності.

Згідно з ч.1 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з відеозапису нагрудної камери поліцейського, позивач не здійснював керування транспортним засобом, заперечуючи такі дії протягом всього часу розгляду адміністративної справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відповідачем не надано до суду належні і допустимі докази в підтвердження правомірності своїх дій по притягненню позивача до адміністративної відповідальності, законних підстав для зупинки автомобіля під керуванням позивача.

Тобто, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачем допущено порушення вимог п. 2.1 Правил дорожнього руху, яким передбачено обовязкова наявність у водія механічного транспортного засобу реєстраційного документа на такий транспортний засіб.

Елементами верховенства права є принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Зважаючи на чітку правову визначеність ч. 1 ст. 126 КУпАП щодо притягнення до відповідальності виключно осіб, яке керують транспортним засобом, та враховуючи відсутність належних та допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення позивачем, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вини позивача у вчиненні такого правопорушення правильними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість винесення інспектором роти № 1 батальйону № 1 УПП у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 постанови від 07.10.2017 серії АР № 429758 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та застосування стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Що стосується адміністративного затримання та застосування спеціального засобу кайданок.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги недоведеність самого факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, дійшов до висновку про відсутність у інспектора патрульної поліції підстав для затримання та застосування спеціальних заходів обмеження руху. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про протиправність застосування до позивача спеціальних заходів обмеження руху вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 267 КУпАП адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган відносно органу, який застосував ці заходи, або до суду.

Слід зазначити, що застосування адміністративного затримання визначено в Кодексі України про адміністративні правопорушення, Законі України «Про національну поліцію» та інших нормативних актах. Основним актом, в якому встановлено підстави та порядок застосування адміністра тивного затримання, є Кодекс України про адміністративні правопорушення. У ньому встановлено підстави, порядок, мета, строки адміністративного затримання та перелік посадових осіб, які уповноважені здійснювати затримання.

Підставою для адміністративного затримання особи є вчинення нею не будь-якого адміністративного правопорушення, а лише того, яке визначене в ст. 262 Кодексі про ад міністративні правопорушення та п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію». Адмі ністративне затримання може застосовуватися за дрібне хуліганство, вчиненні насильства в сімї, порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, при поширюванні неправдивих чуток, вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі працівника поліції тощо і лише зазначеними в ст. 262 Кодексу про адміністративні правопорушення органами.

Як самостійний захід адміністративного припинення адміністративне затримання припиняє протиправну поведінку, а також використовується для отримання інформації про особу правопорушника. Метою застосування даного заходу є припинення правопорушень та забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, а підставою - адміністративне правопорушення.

Зважаючи на не повідомлення позивачем своєї особи, відповідно до приписів ст. 260, п. 1 ч. 2 ст. 262 КУпАП, відповідач мав відповідні законні повноваження на здійснення адміністративного затримання.

Разом з тим, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено автоматичне застосування спеціальних засобів обмеження руху у разі здійснення адміністративного затримання особи.

Порядок застосування поліцейськими заходів примусу унормовано ч. 1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якої поліцейський зобов'язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров'я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим. При цьому частиною третьою цієї статті передбачено, що вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення.

Таким чином, поліцейський застосовує спеціальні заходи примусу, зокрема кайданки, не виключно на підставі наявних у нього повноважень, а задля досягнення мети, за якої такі повноваження йому були надані. Саме з таких принципових підходів застосування засобів обмеження рухомості виходить законодавець, зазначаючи про загальні правила їх застосування у п. 1 ч. 3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію».

В даному випадку, як вбачається з відеозапису нагрудної камери поліцейського, ОСОБА_1 не чинив опору працівникам поліції, в тому числі щодо транспортування його до відділу поліції, а навпаки сам запропонував проїхати до відділу поліції для зясування обставин. За таких обставин застосування засобів обмеження рухомості до позивача було надмірним, оскільки не переслідувало законну мету щодо забезпечення розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, що зумовлює визнання таких дій відповідача протиправними.

Щодо безпідставності доводів апеляційної скарги щодо неможливості розгляду в порядку адміністративного судочинства позовних вимог про визнання протиправними дій по застосуванню спеціальних засобів обмеження рухомості.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Заявник апеляційної скарги, стверджуючи, що дії відповідача по застосуванню спеціальних заходів не відносяться до управлінських, не наводить жодних доводів про можливість розгляду таких позовних вимог в порядку іншого судочинства, зокрема кримінального. В той же час, діючий Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає можливості оскарження дій працівника поліції щодо застосування ним спеціальних заходів при здійсненні адміністративного застримання особи задля забезпечення розгляду справи про здійснене нею адміністративне правопорушення. Відповідно такі дії відповідача, як суб'єкта владних повноважень, пов'язані з реалізацією ним владних повноважень в ході притягнення особи до адміністративної відповідальності, є предметом розгляду публічно-правового спору, на якого розповсюджується юрисдикція адміністративного суду.

Інші доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції правильно керувався вимогами п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України щодо наявних повноважень на скасування рішення суб'єкта владних повноважень та закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність закриття справи про адміністративне правопорушення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог скаржника, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Кременчуці Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.06.2018 по справі № 524/7847/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 03.07.2018.