Справа № 826/16565/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року № 826/16565/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадської організації «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ»
доНаціональної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

Громадська організація «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ» (далі по тексту - позивач, ГО «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ») звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (далі по тексту - відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України та Міністерства внутрішніх справ України в частині невжиття заходів щодо виконання підпункту 3 пункту 105 Плану дій з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1393-р від 23 листопада 2015 року;

- зобов'язати Національну поліцію України та Міністерство внутрішніх справ України при виконанні підпункту 3 пункту 105 Плану дій з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини в явній формі указати захищені ознаки сексуальної орієнтації і транссексуальності у законопроекті щодо забезпечення покарання за злочини, скоєні з мотивів нетерпимості, який має бути розроблений і поданий на розгляд Кабінету Міністрів України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що станом на момент звернення до суду з даним позовом Національною поліцією України в установленому порядку не подано до Міністерства внутрішніх справ України відповідного законопроекту, хоча керівництвом останнього надано доручення прискорити виконання зазначеного пункту Плану. Додатково представник позивача зазначив, що у нього наявні підстави вважати, що розробник законопроекту в рамках виконання підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини має намір суттєво змінити його суть від ухваленого Кабінетом Міністрів України завдання і, серед іншого, виключити з тексту перелік захищених ознак, в тому числі сексуальну орієнтацію та гендерну ідентичність.

На думку позивача, невиконання або неналежне виконання цього документу згубно впливає як на соціально-політичну ситуацію всередині України, так і на процес її європейської інтеграції.

Представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що відсутність з боку Національної поліції України бездіяльності спростовується матеріалами справи, оскільки на веб-сайті Міністерства юстиції України оприлюднено звіт за ІІІ квартал 2017 року щодо виконання Плану Кабінету Міністрів України. Відповідач-1 стверджує, що усі вказані документи, на які посилається позивач вказують саме на вжиття заходів з боку Національної поліції України щодо виконання підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини.

Додатково відповідач-1 повідомив, що позивачем не вказано обставини яким саме нормативно-правовим актом на Національну поліцію України покладено обов'язок виконання підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини та не надано доказів на їх підтвердження.

Позивач надіслав до суду відповідь на відзив відповідача-1, в якій зазначив, що аргументи Національної поліції України щодо пропозиції внесення ним певних змін до Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини є неналежними та необґрунтованими. Також, представник позивача зазначив, що через відсутність в Кримінальному кодексі України ряду кваліфікуючих ознак, у тому числі сексуальної орієнтації та транссексуальності, члени Громадської організації «Центр «Наш світ» та інші особи, які звертаються за допомогою до Центру, є незахищеними від злочинів, які вчиняються на ґрунті ненависті до вказаних осіб.

Представник відповідача-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що основним виконавцем підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини визначено Національну поліцію України, а виконавцями зазначеного пункту в Національній поліції України є Головне слідче управління, Правовий департамент та Управління забезпечення прав людини.

Крім того, представник відповідача-2 зазначив, що у позові Громадська організація не вказала, які її права порушило Міністерство внутрішніх справ України своєю бездіяльністю, а вказала лише на можливість в подальшому порушення її прав, що не відповідає принципам адміністративного судочинства. Додатково представник відповідача-2 зазначив, що не відповідає засадам адміністративного судочинства вимога Громадської організації щодо зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України при виконанні підпункту 3 пункту 105 Плану дій з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини в явній формі указати захищені ознаки сексуальної орієнтації і транссексуальності у законопроекті щодо забезпечення покарання за злочини, скоєні з мотивів нетерпимості, оскільки суд не уповноважений визначати яким чином має діяти суб'єкт владних повноважень при виконанні своїх функцій.

У відповіді за відзив відповідача-2 представник позивача зазначив, що аргументи щодо невчинення дій щодо розробки проекту змін до Кримінального кодексу України через пропозиції продовження строків і внесення до Плану дії є неналежними та необґрунтованими.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Міністерство внутрішніх справ України.

22 травня 2018 року у порядку, визначеному частиною 7 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розпочав розгляд справи по суті. В ході судового розгляду справи представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечували проти задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

25 серпня 2015 року Указом Президента України з метою вдосконалення діяльності щодо утвердження та забезпечення прав і свобод людини і громадянина в Україні, відповідно до частини другої статті 102 Конституції України затверджено Національну стратегію у сфері прав людини (далі - Стратегія).

Пунктом 1 розділу 1 вказаної Стратегії передбачено, що затвердження Національної стратегії у сфері прав людини зумовлено необхідністю вдосконалення діяльності держави щодо утвердження та забезпечення прав і свобод людини, створення дієвого механізму захисту в Україні прав і свобод людини, вирішення системних проблем у зазначеній сфері.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Стратегії метою реалізації Стратегії є забезпечення пріоритетності прав і свобод людини як визначального чинника під час визначення державної політики, прийняття рішень органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Результатом виконання Стратегії має стати запровадження системного підходу до виконання завдань та забезпечення узгодженості дій органів державної влади та органів місцевого самоврядування у сфері прав і свобод людини, створення в Україні ефективного (доступного, зрозумілого, передбачуваного) механізму реалізації та захисту прав і свобод людини.

При цьому, Стратегія базується на таких принципах:

- відкритість і прозорість реалізації положень Стратегії з метою максимального залучення до її реалізації та моніторингу всіх заінтересованих сторін;

- гарантування рівності та недискримінації у забезпеченні прав і свобод людини;

- конкретність, досяжність цілей та вимірюваність очікуваних результатів реалізації Стратегії;

- добросовісність при тлумаченні та реалізації Стратегії;

- планування розподілу фінансових та інших ресурсів, виходячи з необхідності досягнення цілей Стратегії;

- забезпечення своєчасного реагування на нові виклики.

Як звернув увагу позивач, серед очікуваних результатів, відповідно до вимог розділу 4 Стратегії, дотримання і впровадження принципу недискримінації та культура поваги до різноманітності, вживаються заходи з подолання у суспільстві стереотипів, які призводять до дискримінації.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання підпункту 1 пункту 1 Указу Президента України №501/2015 від 25 серпня 2015 року Кабінетом Міністрів України видано розпорядження №1393-р від 23 листопада 2015 року «Про затвердження плану дій з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року».

Відповідно до додатку вказаного розпорядження, зокрема підпункту 3 пункту 105 Плану дій з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини в частині забезпечення комплексності та узгодженості законодавства у сфері запобігання та протидії дискримінації, упровадження відповідних та своєчасних позитивних дій на національному та місцевому рівні у сфері запобігання та протидії дискримінації, забезпечення ефективного та своєчасного реагування держави на нові виклики, передбачено розроблення та подання на розгляд Кабінету Міністрів України законопроекту про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо:

- вилучення з диспозиції статті 161 Кримінального кодексу України частини, яка стосується кримінальної відповідальності за дискримінацію (пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв за ознаками) - разом із внесенням відповідних змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Цивільного кодексу України, передбачивши штрафи, відшкодування шкоди тощо;

- забезпечення покарання за злочини, скоєні з мотивів нетерпимості за такими ознаками, як раса, колір шкіри, релігійні переконання, сексуальна орієнтація, транссексуальність, інвалідність, мова (зміни до пункту 3 статті 67, частини другої статей 115, 121, 122, 126, 127, 129, статті 293);

- декриміналізація зараження ВІЛ та іншими інфекційними хворобами (статті 130 і 133 Кримінального кодексу України) та необхідності виділення цих захворювань з інших видів нанесення шкоди здоров'ю в нормах Кримінального кодексу України;

- узгодження понятійного апарату Кримінального кодексу України в частині кваліфікації різних форм та проявів нетерпимості;

- уніфікація термінології з використанням терміна «нетерпимість».

При цьому, відповідальними за виконання вказаного заходу визначено Міністерство внутрішніх справ України, а також інші заінтересовані органи державної влади.

З матеріалів справи вбачається, що листом №14/22зі, 23зі від 15 липня 2016 року правозахисному ЛГБТ Центру «Наш світ» Департамент формування політики щодо підконтрольних Міністрові органів влади та моніторингу Міністерства внутрішніх справ України повідомлено, що Національна поліція України листом №7012/03/37-2016 від 29 червня 2016 року стосовно виконання заходу, передбаченого підпунктом 3 пункту 105 Плану заходів, повідомила, що його зміст потребує редагування, оскільки не відповідає практиці Європейського Союзу, відповідно до якої злочинами на ґрунті ненависті вважаються злочини, причиною яких стала нетерпимість щодо певних груп у суспільстві.

Також зазначено, що виконавцем запропоновано внести зміни до підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р, пункту 119 Плану заходів Національної поліції України з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року, виклавши їх в наступній редакції: «Спільно з Мін'юстом, МОЗ, Мінсоцполітики, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини (за згодою), Комітетом Верховної Ради України з питань прав людини (за згодою) забезпечити розроблення та подання на розгляд Кабінету Міністрів України законопроекту про внесення змін до пункту 3 статті 67 Кримінального кодексу України щодо узгодження понятійного апарату Кримінального кодексу України в частині кваліфікації різних форм та проявів нетерпимості, уніфікації термінології, пов'язаної з використанням терміна «нетерпимість». Також продовжити термін виконання зазначеного заходу до кінця IV кварталу 2016 року.

Відповідно до листа Департаменту юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України №12/1-408зі від 02 серпня 2017 року, надісланого позивачу за результатами розгляду запиту на публічну інформацію №02/07 від 13 липня 2017 року, вбачається, що у ході виконання зазначеного у підпункті 3 пункту 105 Плану заходів виникла необхідність у внесенні змін до формулювання завдання та строків його виконання.

За наявною інформацією Міністерством юстиції спільно із заінтересованими органами державної влади підготовлено та подано на розгляд Кабінету Міністрів України проект розпорядження Кабінету Міністрів України «Про внесення змін у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р», однак станом на момент надіслання вказаного листа №12/1-408зі від 02 серпня 2017 року Урядом із зазначеного питання відповідного акту не прийнято.

Одночасно проінформовано, що на розгляді Верховної Ради України знаходиться проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (щодо гармонізації законодавства у сфері запобігання та протидії дискримінації із правом Європейського Союзу)» (від 20 листопада 2015 року реєстр. №3501), прийнятий у першому читанні, метою якого є приведення законодавства України у сфері запобігання та протидії дискримінації у відповідність до актів права Європейського Союзу та зміст якого частково враховує передбачені Планом заходи, зокрема, в частині вилучення з диспозиції статті 161 Кримінального кодексу України частини, яка стосується кримінальної відповідальності за дискримінацію (пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв за ознаками), разом із внесенням відповідних змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Цивільного кодексу України.

Додатково Департамент юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України зазначив, що триває нормотворчий процес, за результатами якого відповідно до пункту 12 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2010 року №996, до обговорення якого можуть долучитись представники позивача. При цьому, у березні 2017 року Міністерство внутрішніх справ України опрацювало проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері протидії поширенню хвороб, зумовлених ВІЛ», розроблений Міністерством охорони здоров'я.

До законопроекту надано заперечення щодо декриміналізації зараження ВІЛ та іншими інфекційними хворобами. Це зумовлено тим, що законодавство України покладає на ВІЛ-інфікованих та хворих на невиліковні інфекційні хвороби осіб обов'язки, які полягають у вживанні заходів щодо запобігання поширенню інфекції, запропонованих закладами охорони здоров'я, повідомленні осіб, які були з ними у статевих контактах, до виявлення факту інфікованості про можливість їх зараження та відмовленні від донорства крові, їх компонентів, інших біологічних рідин, клітин, органів і тканин для використання їх у медичній практиці. У разі повторного надходження законопроекту його буде опрацьовано відповідно в межах компетенції в установленому порядку.

Листом №18/09 від 25 вересня 2017 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України щодо необхідності виконання Україною Плану дій у сфері прав людини.

За результатами розгляду вказаного листа Міністерство внутрішніх справ України листом №12/1-6579 від 06 листопада 2017 року повідомило, що головним виконавцем підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року відповідно до компетенції визначено Національну поліцію. При цьому, до теперішнього часу Національною поліцією в установленому порядку не подано Міністерству внутрішніх справ України відповідного законопроекту. Водночас, керівництвом Міністерства внутрішніх справ України надано доручення Національній поліції прискорити виконання зазначеного пункту Плану.

Наведене вище в сукупності зумовило звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як вбачається з листа №7012/03/37-2016 від 29 червня 2016 року Національна поліція України повідомила Міністерство внутрішніх справ України щодо виконання Плану заходів щодо організації виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р, в якому зазначила про необхідність продовження терміну виконання заходів, передбачених підпунктом 3 пунктом 105 Плану дій, до кінця IV кварталу 2016 року.

Також повідомлено про необхідність викласти пункти 105 та 125 Плану в наступній редакції: «Забезпечити розроблення та подання на розгляд Кабінету Міністрів України законопроекту про внесення змін до пункту 3 статті 67 Кримінального кодексу України щодо узгодження понятійного апарату Кримінального кодексу України в частині кваліфікації різних форм та проявів нетерпимості, уніфікації термінології, пов'язаної з використанням терміна «нетерпимість», оскільки наявна редакція не відповідає практиці Європейського Союзу, відповідно до якої злочинами на ґрунті ненависті вважають злочини, причиною яких стала нетерпимість щодо певних груп у суспільстві.

Зокрема, термін «злочин на ґрунті ненависті» не визначає конкретного правопорушення, а описує поняття, яке є збірним. Злочини на ґрунті ненависті завжди базуються на правопорушенні, визначеному положеннями Кримінального або іншого кодексів, які передбачають покарання за ці дії та мотивації цих дій певним упередженням (Рішення Ради міністрів ОБСЄ №9/09, Афіни, 01-02 грудня 2009 року).

Також, вказаним листом запропоновано внести зміни до пункту 3 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України щодо запровадження більш ефективної системи запобігання та протидії дискримінації шляхом створення норми, заснованої на «моделі ворожнечі», на прикладі кримінального законодавства ряду розвинутих країн. На підставі цього відповідачем-1 зроблено висновок про недоцільність зміни диспозиції статей 115, 121, 122, 126, 127, 129, 131, 132, 161, 194, 296 Особливої частини Кримінального кодексу України стосовно їх доповнення кваліфікуючою ознакою «скоєння з мотивів нетерпимості».

Крім того, у листі №7012/03/37-2016 від 29 червня 2016 року Національна поліція України запропонувала виключити з пункту Плану Кабінету Міністрів України внесення законопроекту в частині декриміналізації статті про кримінальну відповідальність за зараження ВІЛ та іншими інфекційними хворобами, а також наголосила, що прийняття таких змін призведе до втрати дієвого механізму протидії умисному зараженню іншої особи вірусом імунодефіциту людини чи іншої невиліковної інфекційної хвороби, що є небезпечною для життя людини, а також поставленню людей в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту чи іншої невиліковної інфекційної хвороби, що не відповідає державній політиці у сфері протидії поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини та іншими невиліковними інфекційними хворобами.

При цьому, у зазначеному вище листі щодо декриміналізації зараження венеричною хворобою повідомлялось, що прийняття таких змін є передчасним та потребує проведення відповідних соціологічних, кримінологічних та інших досліджень вказаної проблематики.

Листом №11034/05/14-2016 від 28 липня 2016 року Міністерством внутрішніх справ України на адресу Міністерства юстиції України надіслані пропозиції про внесення змін до Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерство внутрішніх справ України погодило проект розпорядження «Про внесення змін у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р».

В подальшому, листом №13304/05/24-2016 від 02 грудня 2016 року Національна поліція України повідомила відповідача-2 про вчинені дії, спрямовані на виконання заходів Міністерства внутрішніх справ України щодо організації виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р. Даним листом відповідач-1 запропонував ініціювати перед Міністерством юстиції України внесення змін до підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2015 року №1393-р, та викласти його в новій редакції такого змісту: «Спільно з Мін'юстом, МОЗ, Мінсоцполітики, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини (за згодою), Комітетом Верховної Ради України з питань прав людини (за згодою) забезпечити розроблення та подання на розгляд Кабінету Міністрів України законопроекту про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо вилучення з диспозиції статті 161 Кримінального кодексу України частини, яка стосується кримінальної відповідальності за дискримінацію (пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв за ознаками) разом із внесенням відповідних змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, внесення змін до частини 1 та 2 статті 67 Кримінального кодексу України щодо уніфікації термінології, пов'язаної з використанням терміна «нетерпимість» у Кримінальному кодексі України, а також внесення змін до статей 131 і 133 Кримінального кодексу України щодо заміни поняття «зараження вірусом імунодефіциту людини чи іншої невиліковної інфекційної хвороби» на «інфікування збудником особливо небезпечної інфекційної хвороби» та визначити термін виконання цього заходу до кінця IV кварталу 2017 року.

Матеріалами справи підтверджується, що листом №24/м-202зі від 25 липня 2017 року Національна поліція України проінформувала Департамент юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України щодо виконання підпункту 3 пункту 105 Плану Кабінету Міністрів України.

Також, 08 листопада 2017 року відповідачем-1 до Департаменту юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України направлено лист №21198/24/4/3-2017 про розгляд звернення координатора Громадської організації «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ» щодо необхідності узагальнення пропозицій по внесенню змін до плану Кабінету Міністрів України для направлення до Міністерства внутрішніх справ України з подальшим скеруванням до Міністерства юстиції України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2017 року Національною поліцією України на адресу відповідача-2 направлено пропозиції щодо внесення змін до плану Кабінету Міністрів України, у тому числі на виконання підпункту 3 пункту 105 даного Плану.

Так, суд звертає увагу на те, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, тобто відсутність дій, які повинен був вчинити суб'єкт владних повноважень, але не вчинив, що потягло за собою порушення прав чи інтересів фізичної чи юридичної особи.

Вимогами підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року визначено основним виконавцем Міністерство внутрішніх справ України та зазначено про необхідність розроблення та подання на розгляд Кабінету Міністрів України законопроекту про внесення змін до Кримінального кодексу України.

Водночас, у зв'язку з проблематичністю та неоднозначністю підходів до переліку питань, визначених у підпункті 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року, в останньому відсутній чіткий алгоритм дій, зокрема, з боку відповідачів.

При цьому, матеріалами справи підтверджується вжиття відповідачем-1 заходів з метою виконання підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року.

Суд зазначає, що необхідність внесення змін до підпункту 3 пункту 105 Плану заходів з реалізації Національної стратегії у сфері прав людини на період до 2020 року свідчить про дослідження відповідачем-1 вказаних питань. В той же час, незгода позивача із такими висновками не може бути свідченням допущення зі сторони відповідачів протиправної бездіяльності.

Додатково суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту восьмого частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

В позовній заяві представник позивача зазначив, що в результаті бездіяльності відповідачів щодо невнесення законопроекту про внесення змін до Кримінального кодексу України ряду кваліфікуючих ознак, у тому числі сексуальної орієнтації та транссексуальності, члени Громадської організації «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ» та інші особи, які звертаються за допомогою до Центру, є незахищеними від злочинів, які вчиняються на ґрунті ненависті до вказаних осіб.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази вчинення злочинів чи замаху на злочин відносно членів Громадської організації «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ», так і докази звернення інших осіб до позивача за допомогою. Тобто, станом на момент звернення позивача до суду, останній зазначає лише про ймовірність порушення таких осіб.

При цьому, суд зазначає, що право на звернення особи до суду та право на судовий захист не є тотожними.

В той же час, факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідачів не підтверджують, а навпаки спростовують, наявні матеріали справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачам покладений на них обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Громадської організації «Правозахисний ЛГБТ Центр «Наш світ» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко