Справа № 800/320/17
Суддя: Лященко Наталія Павлівна
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М. на постанову від 21 червня 2018 року у справі № 800/320/17 (провадження № 11-364сап18)
у справі за позовом ОСОБА_5 до Верховної Ради України, Вищої ради правосуддя (далі - ВРУ), третя особа - Шевченківський районний суд міста Києва, про визнання актів незаконними
ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради юстиції (як правонаступник Вищої ради правосуддя; далі - ВРЮ; ВРП відповідно), ВРУ, в якому просив:
- визнати незаконними рішення ВРЮ від 6 грудня 2010 року (№1341/0/15-10 та №1342/0/15-10) «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва за порушення присяги» (далі - Рішення);
- визнати незаконним подання ВРЮ від 16 грудня 2010 року № 89/0/12-10 ВРУ про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Подання ВРЮ);
- визнати незаконною Постанову ВРУ від 23 грудня 2010 року № 2865-VІ «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_5 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Постанова ВРУ).
Вищий адміністративний суд України постановою від 6 квітня 2011 року у задоволенні позову відмовив.
ОСОБА_5 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України, у якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція), посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а саме: незаконне звільнення суттєво негативно вплинуло на його приватне життя.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_5 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.
Рішення суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

ОСОБА_5 25 квітня 2017 року звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2011 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

Верховний Суд України постановою від 3 липня 2017 року скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 6 квітня 2011 року та передав справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Під час нового розгляду справи ОСОБА_5 подав суду письмові доповнення до свого адміністративного позову, в яких, окрім того, що підтримує заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві та раніше поданих доповненнях до неї, зазначив про те, що на дату розгляду цієї справи Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон №192-VIII), передбачає трирічний строк для накладення дисциплінарного стягнення. Зазначену обставину позивач просив врахувати при новому розгляді цієї справи.

З початком роботи Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_5 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, за ухвалою якого від 15 січня 2018 року розгляд цієї справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 2 березня 2018 року позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував Рішення ВРЮ; визнав протиправним та скасував Подання ВРЮ; визнав протиправною та скасував Постанову ВРУ. Передав на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладені у пропозиціях членів ВРЮ ОСОБА_7 від 13 вересня 2010 року та ОСОБА_8 від 18 вересня 2010 року. У решті позову відмовив.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 березня 2018 року змінити: виключити з резолютивної частини рішення про передачу на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладі у пропозиціях членів ВРЮ ОСОБА_7 від 13 вересня 2010 року та ОСОБА_8 від 18 вересня 2010 року.

Також до Великої Палати Верховного Суду надійшла апеляційна скарга ВРП на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 березня 2018 року, в якій відповідач зазначив, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно встановив обставини у справі, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Просить рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 березня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ВеликаПалата Верховного Суду постановою від 21 червня 2018 року апеляційніскарги ОСОБА_5 та Вищої ради правосуддя залишила без задоволення. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 березня 2018 року залишила без змін.

Вирішуючи спір по суті, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

На думку більшості суддів Великої Палати Верховного Судузаходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Із висновком Великої Палати Верховного Суду в частині передачі на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності не погоджуємося зважаючи на таке.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року

№ 1-рп/99 положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Відповідно до частини четвертої статті 3 КАС у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

За таких обставин, не можна погодитись із застосуванням до спірних правовідносин Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду та Великою Палатою Верховного Суду положення частини третьої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).

Закон № 1798-VIII прийнято Верховною Радою України 21 грудня 2016 року та набув чинності 5 січня 2017 року.Оскільки Закон № 1798-VIII не був чинним ні на час винесення оскаржуваних постанов ВРЮ, ні на час звернення позивача до суду з цим позовом, то його положення не можуть застосовуватись щодо правових наслідків скасування судом Рішень ВРЮ.

Крім того, зазначена норма матеріального права підлягає застосуванню у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати. Проте у цій справі предметом позову було скасування відповідного рішення ВРЮ, а не рішення ВРП.

Водночас відповідно до частини шостої статті 7 КАС Закон № 2147-VIII у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Частиною другої статті 5 КАС у редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_5, при цьому обравши спосіб захисту прав позивача, який не можна визнати ні ефективним, ні сприятливим для позивача.

Так, позивач, вважаючи свої права та законні інтереси порушеними, фактично просив суд визнати своє звільнення незаконним шляхом оскарження Рішень, Подання та Постанови відповідачів. Проте обраний Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду спосіб поновлення прав стосуватиметься не можливості поновити права особи, яка оспорює законність свого звільнення, а питання можливості притягнення її до дисциплінарної відповідальності, що суперечить інтересам позивача.

При цьому не враховано ту обставину, що законодавством встановлено спеціальні строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, які вже спливли. Наведене свідчить, що виконання відповідачем покладеного на нього судом обов'язку ніяким чином не може змінити правового становища особи та не вплине на можливість поновлення порушених прав позивача.

Крім того, потрібно врахувати, що рішенням ЄСПЛ від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» встановлено порушення Україною статей 6, 8 Конвенції щодо ОСОБА_5 при вирішенні питання про звільнення його з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов'язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти

28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Станом на теперішній час в законодавстві України немає норми, яка б встановлювала порядок чи механізм поновлення порушеного права судді, звільнення якого визнано судом незаконним.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в порядку та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України.

Конституцією України, норми якої мають пряму дію, гарантовано право як право на працю, так і гарантований захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року

№ 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Згідно частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина п'ята статті 125 Конституції України).

Відповідно до частини четвертої статті 6 КАС у редакції Закону № 2147-VIII забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом». Це положення відтворено в Конституції України (стаття 55) і має застосовуватися системно, оскільки гарантується судовий захист як національними, так і міжнародними судовими установами.

За таких обставин, вважаємо, що обраний Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду спосіб захисту прав позивача не призведе до відновлення юридичного стану, який існував до винесення відповідних рішень ВРЮ та ВРУ та не забезпечить ефективне поновлення порушених прав ОСОБА_5, оскільки не відповідає його законним інтересам та вимогам законодавства, яке підлягало застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягала задоволенню, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 березня 2018 року скасуванню в частині передачі на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності, а в іншій частині - залишенню без змін.

Судді

Великої Палати

Верховного Суду Н. П. Лященко

О. Б. Прокопенко

О. М. Ситнік