Справа № 802/199/18-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/199/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

26 червня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Цимбал Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року (повний текст якого складено 26 березня 2018 року у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)", Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" про визнання протиправним та скасування рішення,зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у січні 2018 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)", Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" від 20.12.2017 №63/ОС/-17 в частині його звільнення за п. 4 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів); зобов'язати Державну установу "Ладижинська виправна колонія (№39)" та Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" вчинити дії щодо призначення його на вакантну посаду з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що його протиправно звільнено за п. 4 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів), оскільки під час попередження про звільнення йому не запропоновано вакантних посад та не вчинено жодних дій щодо призначення на одну з наявних вакантних посад в Державній установі "Ладижинська виправна колонія (№39)" та в Державному підприємстві "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" або в будь-якому органі (закладі, установі) з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків, незважаючи на його неодноразові усні звернення до директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" з клопотанням про таке призначення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи. Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми ст. 49-2 КЗпП України замість ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію", яка має суттєві відмінності у порядку вивільнення поліцейських, порівняно з іншими працівниками.

06 червня 2018 року до суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів, в яких останні вказали на безпідставність доводів апеляційної скарги та просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" повноважного представника в судове засідання не направило, хоча належним чином повідомлялося про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, майор внутрішньої служби - ОСОБА_4 з 19.07.2012 по 20.12.2017 проходив службу на посаді Начальника цеху №1 Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39".

Наказом директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" від 20.12.2017 №63/ОС/-17 позивача було звільнено за п. 4 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про незаконне звільнення є необґрунтованими, не відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правові підстави реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу Національної поліції визначають Закони України: "Про Національну поліцію", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Кодекс законів про працю України (КЗпП) та інші.

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Так, Закон України "Про Національну поліцію" визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських.

Нормами п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно того, що відповідачами не було вчинено жодних дій щодо призначення його на одну з наявних вакантних посад у вказаних установах, або в будь-якому органі (закладі, установі) з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

В матеріалах справи міститься копія наказу Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)" № 63/ОС/-17 від 20.12.2017 "Про особовий склад", відповідно до якого майора внутрішньої служби ОСОБА_4 звільнено відповідно до п. 4 ст. 77 (через скорочення штатів) Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).

За приписами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9, від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи слідує, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнятий відповідно до наказу директора підприємства від 13.10.2017 № 12/ОД-17 "Про введення в дію штату державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", згідно якого посада начальника цеху державного підприємства "Підприємства державної кримінально-виконавчої служби України (№39)", яку займав позивач скорочена.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: підприємства установ виконання покарань визначають структуру управління і штати в порядку, встановленому законодавством; керівниками підприємств установ виконання покарань є за посадами заступники начальників установ виконання покарань.

Ладижинська виправна колонія (№ 39) - це окрема юридична особа, що відповідно до Положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.12.2016 № 3679/22/5 - є державною установою, яка входить до Державної кримінально-виконавчої служби України. Виправна колонія є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби, має печатку та є неприбутковою організацією (а.с. 37-44).

Виправну колонію очолює начальник, який відповідно до п. 18 вказаного Положення у встановленому порядку призначає на посади, переміщує та звільняє персонал виправної колонії з посад, що належать до номенклатури виправної колонії.

Між тим, позивач проходив службу на державному підприємстві "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)", яке утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавої служби України, до супільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності, і яке є окремою юридичною особою.

Директору підприємства Статутом, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2016 № 3524/5 надано право самостійно (без впливу начальника установи) вирішувати питання діяльності підприємства, в тому числі: затверджувати за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штат підприємства; у встановленому порядку призначати на посади та звільняти з посад працівників підприємства.

Отже, ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" та Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)" є окремими юридичними особами та мають різні штати та номенклатури посад.

З матеріалів справи слідує, що посада Начальника цеху №1 згідно структури ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" відсутня та позивач не працював в ДП "Ладижинська виправна колонія (№ 39)" до звільнення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)" дотримано норми трудового законодавства в частині попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а саме 18.10.2017, згідно наказу від 18.10.2017 № 13/ОД/-17 та попередження від 18.10.2018 № 6/5/233 (а.с. 10, 11).

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги і ту обставину, що згідно з штатом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)" наявна одна посада головного інженера.

Відповідно до протоколу № 10 засідання профспілкового комітету від 20.12.2017 розглянуто питання щодо можливості запропонувати ОСОБА_4 посаду головного інженера підприємства. Однак, враховуючи те, що його дружина перебуває на посаді головного бухгалтера підприємства, а також те, що відповідно до Статуту підприємства головний інженер виконує обов'язки директора у разі його відсутності, з метою уникнення конфлікту інтересів, комітет дійшов висновку про неможливість призначення позивача на вказану посаду.

За приписами ст. 27 Закону України "Про запобігання корупції" особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Особи, які претендують на зайняття посад, зазначених у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані повідомити керівництво органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб.

Положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на: народних засідателів і присяжних; близьких осіб, які прямо підпорядковані один одному у зв'язку з набуттям одним з них статусу виборної особи; осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах.

У разі виникнення обставин, що порушують вимоги частини першої цієї статті, відповідні особи, близькі їм особи вживають заходів щодо усунення таких обставин у п'ятнадцятиденний строк.

Якщо в зазначений строк ці обставини добровільно не усунуто, відповідні особи або близькі їм особи в місячний строк з моменту виникнення обставин підлягають переведенню в установленому порядку на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування.

У разі неможливості такого переведення особа, яка перебуває у підпорядкуванні, підлягає звільненню із займаної посади.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України є суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону.

Матеріали справи свідчать, що згідно з довідкою Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 39)" від 07.02.2018 № 05/45 головний бухгалтер підприємства старший лейтенант вн. служби ОСОБА_5 є законною дружиною ОСОБА_4 (а.с. 59).

В силу своєї діяльності та функціональних обов'язків, головний бухгалтер Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) підпорядкована та є підлеглою головному інженеру цього ж підприємства.

Відповідно до розпису функціональних обов'язків - посадова інструкція головного інженера Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№39) передбачає у разі відсутності директора, виконувати його функціональні обов'язки. Крім того, вказана посада передбачає підпис документів бухгалтерського, податкового обліку та матеріального звіту (а.с. 60-62, 90-93).

Таким чином, позивач не міг бути переведений на вакантну посаду головного інженера Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39", в той час як в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності інших вакантних посад на даному підприємстві.

Разом з тим, апелянт вказує на те, що за приписами ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію" у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

На переконання ОСОБА_4, за відсутності відповідної вакантної посади на Державному підприємстві "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39", а також враховуючи наявність у нього бажання продовжувати службу, у відповідачів була можливість призначити його на вакантну посаду, що належить до номенклатури виправної колонії, або вчинити дії щодо призначення його на посаду на іншому підприємстві, в установі або організації Державної кримінально-виконавчої служби України згідно з вимогами ч. 2 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію".

З наданих представником відповідача пояснень судом апеляційної інстанції встановлено, що призначення позивача на посаду на іншому підприємстві, в установі або організації Державної кримінально-виконавчої служби України можливе виключно за його особистим зверненням з рапортом про таке призначення на інше підприємство, установу, організацію, в той час як норми ч. 2 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію" не покладають саме на Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" обов'язку з пошуку для позивача наявної вакантної посади поза межами даного підприємства.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, в матеріалах справи наявні докази несумлінного ставлення позивача до роботи, неодноразових порушень трудової дисципліни, притягнення до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, що підтверджується копіями наказів начальника управління ДПтС України у Вінницькій області від 26.02.13 №57 та начальника Державної установи "Ладижинська виправна колонія (№39)" від 14.03.13 №53, від 29.01.14 №32, від 01.10.15 №337 та від 14.12.15 №395 (а.с. 82-88), а згідно характеристики директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" позивач характеризується негативно.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи відсутність можливості запропонувати ОСОБА_4 іншу вакантну посаду на Державному підприємстві "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39", то відповідач діяв правомірно та мав достатньо правових підстав для звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

З врахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та дослідивши обставини справи в ході апеляційного розгляду, судова колегія прийшла до переконання, що наказ директора Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №39" від 20.12.2017 №63/ОС/-17 в частині звільнення позивача за п. 4 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів) винесено правомірно та обґрунтовано, оскільки відповідач діяв на підставах, у спосіб та в межах наданих йому повноважень, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а відтак твердження апелянта про протиправність його звільнення не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Враховуючи, що відповідачем доведено факт правомірного звільнення ОСОБА_4 з займаної посади, а також те, що вимога про зобов'зання відповідачів вчинити дії щодо призначення його на вакантну посаду з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків є похідною, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 липня 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.