Справа № 825/2178/18
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року Чернігів Справа № 825/2178/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Вершняк Л.Л.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача Риженко І.С., Жайворонка І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_4 до Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, в якому, з урахуванням заяви від 19.06.2018, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 22-ос від 19.04.2018 про звільнення 27.04.2018 позивача з посади головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України; поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації Чернігівської області з 28.04.2018; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по дату поновлення на роботі та моральну шкоду за порушення прав в розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в попередженні про можливе наступне вивільнення не зазначено у чому полягає зміна істотних умов праці, під час вручення попередження не запропоновано іншу роботу, а саме посаду головного спеціаліста сектору культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації, не отримано згоду профкому на звільнення, що свідчить, на думку позивача, про порушення її трудових прав. Крім того зазначає, що з березня 2018 року вона була вагітна.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 26.02.2018 позивача було попереджено про можливе звільнення з посади у зв'язку з організаційними змінами у структурі райдержадміністрації, скороченням штатної чисельності працівників та зміною істотних умов праці. Вказує, що позивачу була запропоновано посаду методиста централізованої бібліотечної системи, але вона відмовилась від запропонованої посади, а 18.04.2018 профспілковий комітет первинної профспілкової організації працівників райдержадміністрації розглянув подання про звільнення ОСОБА_4 та ухвалив рішення про надання згоди на звільнення. Також вказує, що посада головного спеціаліста сектору культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації була запропонована іншому працівникові у відповідності до статті 42 Кодексу законів про працю України, а тому задовольнити заяву позивача про переведення її на вказану посаду не було можливості. Крім того, вказав, що позивач під час попередження про можливе звільнення, а також під час самого звільнення з роботи не повідомляла про свою вагітність.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 19.06.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було повернуто без розгляду заяву позивача про уточнення предмету позову та зміну підстави позову; ухвалою суду від 23.06.2018 поновлено пропущений позивачем встановлений законом процесуальний строк для звернення до суду із заявою про зміну підстави позову та прийнято до розгляду вказану заяву; ухвалою суду від 03.07.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_4 на підставі розпорядження в.о. голови Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 23.01.2017 № 14-ос було призначено з 24.01.2017 на посаду головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації (а.с. 38).

На виконання наказу в.о. керівника апарату районної державної адміністрації від 26.02.2018 № 2-ос позивача 26.02.2018 було письмово попереджено про можливе наступне вивільнення з 27.04.2018 у зв'язку з організаційними змінами у структурі райдержадміністрації, скороченням штатної чисельності працівників райдержадміністрації та зміною істотних умов праці (а.с. 47).

16.04.2018 позивачу було запропоновано посаду методиста централізованої бібліотечної системи, від якої вона відмовилась (а.с 46).

Також, 16.04.2018 позивачем була написана заява про переведення її з посади головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації на посаду головного спеціаліста сектору культури, туризму і релігій районної державної адміністрації (а.с. 48).

На вищезазначену заяву було накладено резолюцію «Відмовити» та листом від 27.04.2018 № 2.1-20/1599 повідомлено, що посада головного спеціаліста сектору культури, туризму і релігій районної державної адміністрації була запропонована 10.04.2018 іншому працівникові райдержадміністрації у відповідності до статті 42 Кодексу законів про працю України (а.с. 49).

17.04.2018 відповідач звернувся до профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Прилуцької районної державної адміністрації з поданням про звільнення ОСОБА_4 (а.с. 51).

20.04.2018 головою профспілкового комітету Прилуцької районної державної адміністрації, з посиланням на проведене засідання профспілкового комітету, було повідомлено в.о. керівника апарату районної державної адміністрації про ухвалене рішення про надання згоди на звільнення позивача (а.с. 52).

Водночас, наказом в.о. керівника апарату районної державної адміністрації від 19.04.2018 № 22-ос «Про звільнення ОСОБА_4.» позивача звільнено 27.04.2018 з посади головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації (а.с. 39).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Також статтею 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд зазначає, що звільнення позивача відбулося з порушенням відповідачем наступних вимог КЗпП України, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про державну службу» підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Так, надані суду доручення голови Чернігівської обласної державної адміністрації від 19.02.2018 № 02-11/1171, розпорядження Чернігівської обласної державної адміністрації від 14.02.2018 № 79, наказ Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 22.02.2018 № 1-ос, наказ Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 26.02.2018 № 2-ос не містять конкретної інформації щодо кількості скорочених посад в штатному розписі районної адміністрації (а.с. 40-45).

З наданих суду штатних розписів на 2018 рік відділу культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації, введеного в дію з 01.01.2018, та сектору культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації, введеного в дію з 01.03.2018, встановлено що посада головного спеціаліста, на якій перебувала позивач, не була скорочена.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В судовому засіданні представником відповідача було пояснено, що переважне право було надано іншій особі в зв'язку з наявністю на її утриманні неповнолітньої дитини.

Проте, відповідно до вищевказаної норми в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Так, продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку повинен бути визначений працівник, який має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Суд наголошує, що відповідачем не надано жодних обґрунтованих пояснень та доказів порівняння продуктивності праці та кваліфікації позивача та особи, яку було прийнято на посаду головного спеціаліста сектору культури, туризму і релігій районної державної адміністрації.

Таким чином, порівняння працівників в порядку, передбаченому статтею 42 КЗпП України, відповідачем проведено не було, а отже, відповідачем не було дотримано приписів вказаної статті при звільненні позивача в зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Крім того, відповідачем було порушено вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

В силу частин першої - третьої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Так, з наявних в справі матеріалів судом встановлено, що наказ про звільнення позивача з займаної посади датований 19.04.2018, подання про звільнення позивача було надіслано до профспілкової організації 17.04.2018, однак головою профспілкового комітету Прилуцької районної державної адміністрації повідомлено в.о. керівника апарату районної державної адміністрації про ухвалене рішення про надання згоди на звільнення позивача лише 20.04.2018, що підтверджується відповідним листом, на якому в.о. керівника апарату поставлено резолюцію «для врахування в роботі 20.04.2018» (а.с. 51, 52).

За таких обставин, наказ про звільнення позивача був винесений до отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення працівника.

Пояснення представника відповідача, що дата проведення засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Прилуцької районної державної адміністрації «20.04.2018», що зазначена у витязі з протоколу № 4, є можливою технічною помилкою, суд не приймає до уваги, оскільки такі твердження представника відповідача не підтверджені належними доказами.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити про грубі порушення прав позивача при розгляді подання щодо надання згоди на її звільнення, оскільки ОСОБА_4 на засіданні профспілкового комітету 20.04.2018 не була присутня, доказів її повідомлення про таке засідання та письмової заяви про розгляд подання за її відсутності не надано, у зв'язку з відсутністю позивача на засіданні профспілкового комітету розгляд подання про її звільнення не відкладався.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, яка передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Натомість, позивачу не було одночасно з попередженням про звільнення запропоновано іншої роботи в структурі Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, а такі пропозиції надавались в подальшому, що також ставить під сумнів дотримання відповідачем рівності трудових прав вивільнюваних працівників.

При цьому, як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, на момент попередження позивача про можливе наступне вивільнення, 26.02.2018, новий штатний розпис не був складений, однак наказом від 22.02.2018 № 1-ос в.о. керівника апарату Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області було зобов'язано підготувати до 23.02.2018 структуру районної державної адміністрації з урахуванням пропозицій керівних працівників апарату, структурних підрозділів районної державної адміністрації у відповідності до вимог чинного законодавства на затвердження (а.с. 42).

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Так, згідно довідки КЛПЗ «Прилуцька центральна міська лікарня» № 117 від 18.06.2018, ОСОБА_4 перебуває на 14 тижні вагітності (а.с. 104).

За таких обставин, суд, враховуючи передбачену законодавством заборону на звільнення вагітних жінок (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації), не може залишити даний факт поза увагою та наголошує на порушенні вказаного права позивача.

Одночасно, посилання представників відповідача на те, що їм не було відомо про вагітність позивача, суд не може взяти до уваги, оскільки саме при засіданні профспілкового комітету вирішуються питання щодо дотримання гарантій вивільнюваних працівників, в тому числі жінок, при звільненні, на яке позивача не було запрошено.

Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 16.01.2018 у справі № 175/167/16-ц та від 16.05.2018 у справі 759/19440/15-ц, в яких мова йшла про те, що звільнення вагітних жінок не суперечить вимогам частини третьої статті 184 КЗпП України та умовою такого звільнення є обов'язкове працевлаштування зі збереженням середньої заробітної плати протягом трьох місяців, оскільки такі висновки Верховного Суду стосувались лише звільнення під час роботи саме за строковим договором.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника відповідача на можливу недостовірність довідки КЛПЗ «Прилуцька центральна міська лікарня» № 117 від 18.06.2018 щодо вагітності позивача та можливу необхідність витребування з медичного закладу додаткових документів не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження представника відповідача не підтверджені будь-якими належними доказами, а також звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 06.06.2013 у справі «Авілкіна та інші проти Російської Федерації» (Заява № 1585/09) наголосив, що захист персональних даних, у тому числі медичних відомостей, має фундаментальне значення для реалізації особою свого права на повагу до приватного і сімейного життя - права, гарантованого статтею 8 Конвенції. Дотримання конфіденційності відомостей про здоров'я є особливо важливим принципом правових систем всіх Держав-учасниць за Конвенцією. Передача таких відомостей може серйозно вплинути на приватне та сімейне життя громадян, а також на їхнє соціальне становище та трудову зайнятість, оскільки це робить їх об'єктом наруги та можливих гонінь (див. пункти 95 і 96 рішення Суду від 25 лютого 1997 року «Z. проти Фінляндії» (Z. v. Finland), Звіти 1997-I). Дотримання конфіденційності даних про здоров'я має ключове значення не тільки для захисту приватного життя пацієнта, але й для збереження його довіри до медичних працівників і системи охорони здоров'я в цілому. За відсутності таких гарантій захисту особи, які потребують медичної допомоги, можуть утриматися від звернення за необхідним лікуванням, піддаючи тим самим своє здоров'я небезпеці (див. пункт 95 вищезазначеного рішення Суду у справі «Z. [проти Фінляндії]» (Z. [v. Finland]) та пункт 43 рішення Суду від 25 листопада 2008 року у справі «Бірюк проти Литви» (Biriuk v. Lithuania) за заявою № 23373/03).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача № 22-ос від 19.04.2018 про звільнення 27.04.2018 позивача з посади головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України є протиправним та підлягає скасуванню як такий, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваний наказ про звільнення підлягає скасуванню, а також те, що 27.04.2018 був днем звільнення та останнім робочим днем позивача, за який їй було нараховано та виплачено заробітну плату, позовна вимога про поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій районної державної адміністрації Чернігівської області з 28.04.2018 також підлягає задоволенню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина друга статті 235 Кодексу законів про працю України).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 03.07.2018.

Суд звертає увагу, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Абзацом третім пункту 3 Порядку передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 11.06.2018 № 2.3-10/2104 середньоденна заробітна плата позивача становить 316,80 грн. (а.с. 94).

Отже, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 03.07.2018 в розмірі 13662,40 грн. (43 робочих дні вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 316,80 грн.).

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди за порушення прав в розмірі 3000,00 грн. суд зазначає наступне.

За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто, підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору насамперед є факт порушення будь-якого суб'єктивного права працівника, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, колективного договору, колективної угоди, трудового договору. Проте, обов'язок роботодавця з відшкодування такої шкоди виникає лише за умови, що суб'єктивне право працівника порушене внаслідок винних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця і що моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або потреба в додаткових зусиллях для організації власного життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення ОСОБА_4 з займаної посади вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди у зв'язку з порушенням звичного способу життя та докладанням додаткових зусиль в організації свого життя через несвоєчасне поновлення на роботі та з врахуванням вагітності позивача.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 3000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку, а тому, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 1000,00 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 6652,80 грн. (21 робочий день вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 316,80 грн.) підлягає негайному виконанню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, 17500, РНОКПП НОМЕР_1) до Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області (вул. Київська, буд. 220, м. Прилуки, Прилуцький район, Чернігівська область, 17500, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області № 22-ос від 19.04.2018 про звільнення 27.04.2018 ОСОБА_4 з посади головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області з 28.04.2018.

Стягнути з Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 03.07.2018 в розмірі 13662 (тринадцять тисяч шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп. без урахування обов'язкових податків та зборів.

Стягнути з Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 6652 (шість тисяч шістсот п'ятдесят дві) грн. 80 коп. без урахування обов'язкових податків та зборів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.07.2018.

Суддя Н.М. Баргаміна