Справа № 826/5849/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 травня 2018 року 13:21 № 826/5849/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у склад колегії суддів:

головуючого судді Аблова Є.В., суддів Літвінової А.В., Мазур А.З.,

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представник відповідача: Шевченко В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України та Київської митниці ДФС

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі також - відповідач-1) та Київської митниці ДФС (далі також - відповідач-2), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів та зборів України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 04 березня 2015 року № 101-О;

- визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці ДФС «Про проведення розрахунку» від 05 березня 2015 року №183-о;

- поновити позивача на посаді заступника начальника Київської митниці Міндоходів (Київської митниці ДФС, правонаступника в Київської митниці Міндоходів, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України»);

- стягнути з Київської митниці Міндоходів на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Київської митниці Міндоходів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок.

Позов обґрунтовано відсутністю у відповідачів законодавчих підстав для застосування до позивача заборони визначеної п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки він, позивач, не перебував на посаді керівника, заступника керівника територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної митної політики.

В ході судового розгляду представник позивача позов підтримав повністю.

Відповідачі заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Оцінивши в судовому засіданні належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 24 травня 2013 року позивач займав посаду заступника начальника Київської митниці Міндоходів.

Наказом Київської митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року № 5-кв позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати у період з 03 березня 2015 року по 27 березня 2015 року.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04 березня 2015 року № 101-О позивача звільнено з посади заступника начальника Київської митниці Міндоходів з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади», пункту 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зі змісту наказу від 04 березня 2015 року № 101-О вбачається, що такий наказ прийнято на підставі, зокрема, довідки про результати перевірки відомостей, зазначеній в особовій справі та/або трудовій книжці позивача, від 04 березня 2015 року та доповідної записки директора Департаменту персоналу ДФС України ОСОБА_3 від 04 березня 2015 року № 491/99-99-04-03-01-18, які свідчать про встановлення обставин відповідності позивача критеріям, передбаченим п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Наказом Київської митниці ДФС від 05 березня 2015 року № 183-о визнано таким, що втратив чинність, наказ Київської митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року № 5-кв з 05 березня 2015 року та, зокрема, встановлено необхідність проведення повного розрахунку з позивачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про очищення влади» визначено, що для застосування до особи процедури визначеної даним Законом необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

У відповідності до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25 червня 1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згадуваною Резолюцією № 1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14 лютого 2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24 квітня 2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17 липня 2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15 січня 2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості.

Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно із ч. 2 статті 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії.

Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд приходить до висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Між тим, відповідачами, всупереч вимогам ч. 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не було надано суду належних та допустимих доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, враховуючи наведені вище висновки, прямо свідчить про безпідставність звільнення ОСОБА_1

Крім того, п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Тобто, визначена законом заборона стосується посад керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.

Водночас, відповідно до п. 4 Положення про Київську митницю Міндоходів, яке затверджене наказом Міністерства доходів і зборів України від 17 квітня 2013 року № 52, основним завданням митниці є забезпечення реалізації державної митної політики. Тобто, орган, посаду в якому займав позивач, не наділений повноваженням на формування державної митної політики.

Враховуючи, що у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року позивач обіймав посади керівника/заступника керівника територіального органу, а не центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує митну політику, суд вважає що до позивача не підлягає застосуванню п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з посади під час його перебування у відпустці, наданій йому наказом Київської митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року № 5-кв.

Відповідно до ч. 2 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Позиція відповідачів на вимоги статті 36 КЗпП України, відповідно до якої звільнення підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» відбувається у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади», що виключає застосування у даному випадку приписів ч. 2 статті 40 КЗпП України, судом оцінюється критично, оскільки спеціальні норми Закону України «Про очищення влади» в даному випадку не виключають можливість застосування вимог КЗпП України, норми якого щодо спірних правовідносин є загальними та застосовуються у разі, коли вони не протирічать вимогам Закону України «Про очищення влади», що і має місце.

Таким чином, звільнення позивача у період його перебування у відпустці також вказує на протиправність наказу 04 березня 2015 року № 101-О.

Наведене вище в своїй сукупності свідчить про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування наказу про його звільнення та, відповідно, похідних від зазначених вимог про скасування наказу Київської митниці ДФС «Про проведення розрахунку» від 05 березня 2015 року № 183-о, який був прийнятий на виконання наказу про його звільнення позивача.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерства доходів і зборів шляхом перетворення.

Таким чином, Державна фіскальна служба України являється правонаступником Міністерства доходів і зборів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Державної фіскальної служби Київську митницю ДФС.

Реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби, зокрема Київську митницю Міндоходів приєднано до Київської митниці ДФС.

Таким чином, Київська митниця ДФС являється правонаступником Київської митниці Міндоходів.

Відповідно, протиправність наказу від 04 березня 2015 року № 101-О прямо вказує на наявність правових підстав для поновлення позивача на посаді заступника начальника Київської митниці ДФС та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу № 117 від 21 травня 2018 року, підготовленого Київською митницею ДФС, який складений у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, позивачу належить до виплати заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 311 036, 46 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем не було надано суду жодного доказу завдання йому моральної шкоди та її розміру, у зв'язку з чим не виконано вимоги ч. 1 статті 77 КАС України. Відповідно, вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди визнається судом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статей 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 04.03.2015 № 101-о.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці ДФС «Про проведення розрахунку» від 05.03.2015 №183-о.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Київської митниці ДФС.

5. Стягнути з Київської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 311 036, 46 грн. (триста одинадцять тисяч тридцять шість гривень 46 коп.).

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Київської митниці ДФС та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.06.2018.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур