Справа № 804/2667/17
Суддя: Женеску Е. В.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 804/2667/17
Провадження №2а/200/1091/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«21» травня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 про скасування рішення та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Вищевказана адміністративна справа з 25 квітня 2017 року знаходилась в провадженні судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцевої І.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2017 року адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 про скасування рішення та зобовязання вчинити дії направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю.

Згідно автоматичному розподілу справ між суддями зазначену адміністративну справу 16 серпня 2017 року передано судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 18 серпня 2017 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позовні вимоги обгрунтовані наступним.

На підставі договору дарування від 09.06.1993 року позивачка є власником 1/2 частини нерухомого майна (домоволодіння), яке розташоване за адресою вул. Солончакова, 107 у м. Дніпропетровську. 13 грудня 1999 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпропетровськ у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 26 лютого 1998 року. При розгляді вказаної справи в порядку забезпечення позову ухвалою суду від 08.08.1998 року було накладено арешт на вищезазначене домоволодіння. 20 березня 2000 року ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, за заявою позивачки був знятий арешт з домоволодіння № 107, розташованого по вул. Солончаковій у м. Дніпропетровськ. Однак позивачка дану ухвалу належним чином в державних органах не оформила. 08 грудня 2016 року державний реєстратор ОСОБА_2 відмовила в державній реєстрації нерухомого майна позивачки, посилаючись на відсутність ухвали суду від 20 березня 2000 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень. 26 грудня 2016 року позивачка звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про скасування арешту, накладеного на нерухоме майно, однак ухвалою суду від 16.01.2017 року в задоволенні заяви було відмовлено.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд скасувати рішення №32799849 від 08.12.2016 року державного реєстратора ОСОБА_2 про відмову в державній реєстрації домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпро. Зобовязати державного реєстратора ОСОБА_2, зняти арешт з домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м.Дніпро, а саме з ? частини зареєстрованої за №4880560 яка належить ОСОБА_1 і ? частини зареєстрованої за №4880546, яка належала ОСОБА_3. Провести державну реєстрацію майна позивача, а саме домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпро.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в судове засідання не зявився, а також не надав письмового відзиву на позов, в звязку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09.06.1993 року, посвідченого страшим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської держнотконтори ОСОБА_4, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини жилого будинку, розташованого за адресою вул. Солончакова, 107 у м. Дніпропетровську.

Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 1999 року у справі № 2-858 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння № 107, розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпропетровськ у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 26 лютого 1998 року.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2000 року у справі № 2-858/2000 за заявою ОСОБА_1 був знятий арешт з домоволодіння №107 по вул. Солончаковій у м.Дніпропетровськ.

05 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до відповідача про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що розташований по вул. Солончаковій, №107 в м. Дніпро.

За результатами розгляду вищезазначеної заяви Державний реєстратор ОСОБА_2 рішенням № 32799849 від 08.12.2016 року відмовила у державній реєстрації права, посилаючись на те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2000 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.

Частиною 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06.10.2016р. №1666-VIII регламентовано, що до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника.

Судові рішення, відповідно Постанови Кабінету ОСОБА_5 України від 25.05.2006 року №740 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», а також Законом України «Про доступ до судових рішень», почали вносити місцевих загальних судів - не пізніше 1 січня 2007 року, а вказані рішення суду були ухвалені у 1998 році, 1999 році і у 2000 році.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, наявні два обтяження: -зареєстроване 26.04.2007 року 17:22:50 №4880546 за ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, б/н, від 03.08.1998 року на домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій, м.Дніпропетровська власник - ОСОБА_3;

-зареєстроване 26.04.2007 року 17:23:45 №4880560 за ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, б/н, від 03.08.1998 року на домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій, м. Дніпропетровська власник - ОСОБА_1.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав, нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до частини 3 статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4)виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11)заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 24 цього Закону передбачено, що державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Вказаний перелік є вичерпним, відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Так, пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у випадку коли подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, реєстратор не наділений повноваженнями здійснювати реєстрацію права або його припинення.

Пунктом 20 Порядку реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету ОСОБА_5 України № 868 від 17.10.2013 року передбачено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. У разі проведення державної реєстрації прав на житловий будинок, будівлю або споруду одночасно з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, державний реєстратор приймає одне рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації щодо таких об'єктів.

Під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Постановою №868.

Згідно з пунктом 28 цього Порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.3 ст. 10Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обовязково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Однак інформацію щодо підтвердження скасування арешту, накладеного на належне позивачу домоволодіння, державний реєстратор із суду не витребував, чим допустив порушення закону.

Таким чином, вище наведені підстави для відмови у даному випадку відсутні, а обставини, які зазначив реєстратор у своєму рішенні не підпадають під визначення підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактичних обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 08 грудня 2016 року про відмову у державній реєстрації права прийнято не з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а отже, підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині скасування рішення №32799849 від 08.12.2016 року державного реєстратора ОСОБА_2 про відмову в державній реєстрації домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпро, - є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобовязання зняти арешт з домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м.Дніпро, а саме з ? частини зареєстрованої за №4880560 яка належить ОСОБА_1 і ? частини зареєстрованої за №4880546, яка належала ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що арешт з зазначеного домоволодіння вже знятий ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2000 року у справі № 2-858/2000, отже, позовна вимога в цій частині є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог про проведення державної реєстрації майна позивача, а саме домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпро, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо здійснення реєстрації є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_5 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, а вчиненню реєстраційної дії передують етапи перевірки поданих документів та отримання відповідей на запити від інших повноважних органів.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вищевказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, та встановивши, що повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач, з причин, вказаних вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування свого права вийти за межі позовних вимог.

Так, з метою якнайбільш повного та вичерпного захисту прав позивача, враховуючи правову оцінку, надану судом питанню, що якого звернулась ОСОБА_1, суд вважає можливим захистити права позивача у наступний спосіб зобовязати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 05.12.2016 року за реєстраційним номером 19870105.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,6-9,19,44,77,241 - 246, 371 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 про скасування рішення та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Скасувати рішення №32799849 від 08.12.2016 року державного реєстратора ОСОБА_2 про відмову в державній реєстрації домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м. Дніпро.

Зобовязати державного реєстратора ОСОБА_2 зняти арешт з домоволодіння №107 розташованого по вул. Солончаковій в м.Дніпро, а саме з 1/2 частини зареєстрованої за №4880560, яка належить ОСОБА_1, і 1/2 частини зареєстрованої за №4880546, яка належала ОСОБА_3.

Зобов'язати державного реєстратора ОСОБА_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 05.12.2016 року за реєстраційним номером 19870105.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Е.В. Женеску