Справа № 808/5439/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2018 року

Київ

справа №808/5439/13-а

адміністративне провадження №К/9901/5433/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 (головуючий суддя: Баранник Н.П., судді: Малиш Н.І.. Щербак А.А.)

у справі № 808/5439/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ТТП-94»

до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ТТП-94» (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби (далі - відповідач, ОДПІ), в якому просило: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.04.2013 № 000004154 про збільшення грошового зобов'язання із плати за землю (орендна плата) на 6703,33 грн. за основним платежем та на 2184,40 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 30.07.2013 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 23.04.2013 №.

У касаційній скарзі ОДПІ просить скасувати постанову апеляційного суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права: підпункту 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Доводи касаційної скарги дублюють висновки акту перевірки, які були підставою для прийняття оспрюваного податкового повідомлення-рішення.

Заперечуючи проти касаційної скарги. позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача суми грошового зобов`язання із плати за землю (орендна плата) та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 08.04.2013 № 1122/154.22135367. Згідно з цими висновками позивачем порушені норми ст.ст. 5, 13, 14 Закону України «Про плату за землю», пункту 286.1, пункту 288.1, 288.2. 288.3 ст. 288 ПК, у результаті чого занижено податкові зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки на 3514,88 грн. за період із 27.02.2007 по 31.12.2007, за 2008, 2009, 2010 роки; 2746,53 грн. за 2011 рік, 441,89 грн. за період із 01.01.2012 по 27.02.2012. у зв'язку з неподанням у встановлені строки податкових декларацій по платі за землю.

За наслідками перевірки ОДПІ стосовно позивача прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.04.2013 № 000004154 про збільшення грошового зобов'язання із плати за землю (орендна плата) на 6703,33 грн. за основним платежем та на 2184,40 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що позивачем було укладено із Нікопольською міською радою договір оренди земельної ділянки від 03.10.2006 за адресою: м. Нікополь, вул.. Трубників, 30, строком на 5 років, на якій знаходилось належне йому нерухоме майно.

13.07.2007 позивачем (продавець) було укладено із ТОВ «Донфармхолдінг» договір купівлі продажу нерухомого майна загальною площею 505,69 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Нікополь, вул. Трубників, 30.

Спір між сторонами виник з приводу часу припинення у позивача титулу землекористувача та обов'язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку. За висновком податкового органу податковий обов'язок припинився з дати припинення договору оренди землі від 03.10.2006, тоді як позивач доводить, що з передачею ним права власності на будівлю.

Частиною першою ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (Закон № 2535-ХІІ) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що використання землі в Україні є платним.

Згідно з частиною першою ст. 5 цього Закону об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини першої ст. 15 цього Закону власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 ст. 14 ПК земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 ст. 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 ст. 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За пунктом 287.7 ст. 287 ПК у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Частинами першою, другою ст. 125 Земельного кодексу України (ЗК) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статями120 ЗК та 377 Цивільного кодексу України (ЦК), нормами яких встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 № 1702-VI, який набув чинності з 10 грудня 2009 року, статтю 7 Закону України «Про оренду землі» доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Цим самим було усунено правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Однак, це не означає, що до 10.12.2009 питання щодо переходу права оренди на земельну ділянку за таких обставин повинно вирішуватися інакше, ніж у порядку, встановленому статтею 377 ЦК станом на 13.07.2007 (дата відчуження позивачем будівлі), оскільки оренда є різновидом користування земельною ділянкою.

У розумінні вищенаведених правових норм платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Встановивши у судовому процесі обставини продажу позивачем на користь ТОВ «Донфармхолдінг» нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Нікополь, вул. Трубників, 30, апеляційний суд зробив правильний висновок про перехід до нового користувача і прав користування земельною ділянкою під цим об'єктом, а відтак і обов'язку зі сплати орендної плати.

Такий зміст правового регулювання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 08.06.2016 у справі № 21-804а16.

Доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко