Справа № 804/1208/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Справа № 804/1208/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -
14 лютого 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (а.с.5-14), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху.
28 лютого 2018 року на виконання ухвали позивачем надано уточнений адміністративний позов до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с.108-116) з такими позовними вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено наступне:
- ОСОБА_1 в червні 2002 року вийшла на пенсію державного службовця з посади начальника ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та до 01.02.2018 року перебувала на обліку в ОСОБА_3 обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі;
- пенсія призначена відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі 86% від середньомісячної заробітної плати, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААА №174500;
- статтею 37-1 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії державного службовця, передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії;
- пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865 №Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (чинної на час призначення позивачу пенсії) Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи;
- позивач вважає, що у звязку з набранням чинності з 01 травня 2016 року Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 06 квітня 2016 року №292 «Деякі питання оплати державних службовців у 2016 році», якою затверджено схеми посадових окладів державних службовців, в неї виникли підстави для проведення перерахунку раніше призначеної пенсії;
- 07 грудня 2017 року позивач звернулась до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 07.12.2017 року з проханням надати довідки про заробітну плату та її складові особи, яка обіймає посаду, на якій позивач працювала у 1998-2007 роках, необхідну для проведення перерахунку пенсії позивачу, як державному службовцю;
- Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі листом від 28.01.2018 року №П-06 відмовило у здійсненні перерахунку пенсії в звязку з відсутністю законних підстав;
- позивач вважає, що дії ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі є протиправними і такими, що порушують законне право позивача на перерахунок пенсії, гарантоване діючим на час призначення пенсії державного службовця законодавством та конституційними нормами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито в адміністративній справі спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. (а.с.2-3).
Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.122-123), в якому зазначив таке:
- заявами від 08 грудня 2017 року та від 11 січня 2018 року позивач звернулась до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо проведення перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та видачі довідки про заробітну плату посадової особи, яка обіймає відповідну посаду;
- листами Управління від 13.12.2017 року та від 28 січня 2018 року позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу»;
- з 01.05.2016 року Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року по-іншому врегульовані правовідносини, повязані з пенсійним забезпеченням державних службовців;
- Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року не містить такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців;
- враховуючи приписи статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, з 01.05.2016 року відсутні підстави для перерахунку пенсії державним службовцям у звязку з підвищенням заробітної плати працюючих державних службовців;
- позивач звернулась до Управління із заявами про перерахунок пенсії від 08 грудня 2017 року та від 11 січня 2018 року відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 року (в редакції чинній на дату призначення пенсії) та постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», після 01.05.2016 року, у звязку з чим Управлінням обґрунтовано відмовлено в проведенні такого перерахунку;
- відповідач також звертає увагу суду, що позивачем пропущений шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів з позовними вимогами здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2017 року.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 в червні 2012 року вийшла на пенсію державного службовця з посади начальника ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Позивачу призначена пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ в розмірі 86% від середньомісячної заробітної плати.
08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 07.12.2017 року про видачу довідки про заробітну плату та її складові особи, яка обіймає посаду, на якій позивач працювала у 1998-2007 роках, необхідну для проведення перерахунку пенсії позивачу, як державному службовцю. (а.с.157).
11 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Начальника ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі ОСОБА_4 із заявою про здійснення перерахунку раніше призначеної їй пенсії на підставі листа ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України, виходячи з розміру посадового окладу 7 100,00 грн. (а.с.160).
Не погоджуючись із вказаною відмовою у перерахунку пенсії, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) субєктів владних повноважень, суд зобовязаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ. Зокрема, відповідно до статті 37 цього Закону позивачу у цій справі призначено пенсію.
Частина перша статті 37-1 Закону від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, статтю 37-1 Закону № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям після 01 січня 2015 року делегував Уряду.
Правове регулювання Урядом зазначеного питання у період з 01 січня по 01 грудня 2015 року знайшло своє відображення у пунктах 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865 №Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», за змістом яких підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця було передумовою для перерахунку пенсії.
Так, за правилами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865 у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом №3723-ХІІ, визначається в такому порядку:
1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;
2) іншим пенсіонерам на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.
Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики (пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», якою підвищено розміри заробітку працюючих державних службовців та яка відповідно до її пункту 6 застосовується з 01 грудня 2015 року, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України № 865 виключено, а пункт 5 викладено в такій редакції: «форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики».
Положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» не містить.
Отже, з 01 грудня 2015 року по 01 травня 2016 року чинне законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за статтею 37 Закону №3723-ХІІ. При цьому, чинна у зазначений період редакція статті 37-1 Закону №3723-ХІІ не визначала передумов перерахунку пенсій, а лише відносила вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України.
У ході реформування системи державного управління 10 грудня 2015 року прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, Закон України «Про державну службу» №889-VIII.
У зв'язку з набуттям з 01 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону №3723-XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону №889-VIII).
Натомість у статті 90 Закону №889-VIII закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.
Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
З аналізу наведеної статті вбачається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістових характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.
Слід також зауважити, що ні Закон №76-VIII, яким, зокрема, статтю 37-1 Закону №3723-ХІІ викладено у новій редакції, ні стаття 90 Закону №889-VIII, не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Поряд із цим, частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» («Soering v. United Kingdom») Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини.
У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» («Rees v. United Kingdom») Європейський суд з прав людини зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.
У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії» (CASE OF KJARTANv. ICELAND).
У цьому рішенні Суд також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши КМУ право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.
Ураховуючи наведені вище положення джерел права, суд дійшов висновку, що з 01 грудня 2015 року, початку застосування постанови Кабінету Міністрів України №1013, якою пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №865 виключено, а її пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом №889-VIII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону №3723-XII, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.
В даному випадку наділення в установленому порядку Кабінету Міністрів України повноваженнями щодо встановлення умов перерахунку призначених пенсій державним службовцям, не є свідченням звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод вказаних осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, враховуючи, що законодавством, чинним на час звернення позивача за перерахунком розміру пенсії, не було передбачено можливість її перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.
Суд вважає, що доводи позивача щодо необхідності при вирішенні питання про наявність у особи права на перерахунок раніш призначеної пенсії, застосовувати положення Закону, які діяли на момент призначення пенсії, є необґрунтованими, оскільки «право на призначення пенсії» та «право на перерахунок пенсії» не є тотожними за юридичним змістом і підстави для їх виникнення є різними. Оскільки такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям, на момент звернення позивача до органу пенсійного фонду, не існувало, то відповідач обґрунтовано вказав на відсутність у позивача права на перерахунок пенсії.
Позивач у своєму адміністративному позові також посилається на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду від 20 жовтня 2014 року у справі №199/6902/14 (провадження №2-а/199/193/14), якою визнано безпідставними дії управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська в частині перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 03.12.2013 року з урахуванням складових заробітної плати включених в довідку про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» № 90 від 27.11.2013 року у розмірі 80 відсотків суми заробітної плати з якої сплачені внески на загальнообов'язкове держане пенсійне страхування, а також зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська провести з 03.12.2013 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 на підставі довідки про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» № 90 від 27.11.2013 року з урахуванням у складі заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 86 відсотків суми заробітної плати з якої сплачені внески на загальнообов'язкове держане пенсійне страхування.
З довідки ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27 листопада 2013 року №90 вбачається, що надбавки, премії та інші виплати позивача з 01.06.2005 року до 31.05.2007 року становили 22 978,76 грн. Відповідно до вказаної довідки розміри посадового окладу та надбавки за ранг, визначені на дати підвищень заробітної плати працюючим державним службовцям, становили: посадовий оклад (ранг 7): з 01.09.2003 року 317,00 грн.; з 01.11.2004 року 406,00 грн.; з 01.01.2005 року 449,00 грн.; з 01.01.2006 року 1800,00 грн.; з 01.05.2007 року 1926,00 грн. (а.с.154-156).
Проте, в адміністративному позові позивач просить суд зобовязати відповідача здійснити перерахунок її пенсії в розмірі 86% від заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу 7 100, 00 грн. Посадовий оклад начальника ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області в розмірі 7 100,00 грн. був встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів».
Таким чином, зазначена в даному адміністративному позові сума посадового окладу для перерахунку не була встановлена вказаним рішенням суду від 20 жовтня 2014 року у справі №199/6902/14.
Крім того, суд зазначає, що нова довідка про складові заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в розмірі 7 100,00 грн., позивачем отримана не була через відсутність підстав у ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для її видачі.
Отже, суд вважає безпідставними посилання позивача на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду від 20 жовтня 2014 року у справі №199/6902/14, оскільки правовідносини, що досліджувались в даному рішенні, були врегульовані іншими правовими нормами, що діяли на момент їх виникнення.
Поряд із цим, аргументи відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів з позовними вимогами здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2017 року суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з абзацом чотирнадцятим статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.
За положеннями частини другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.
З аналізу Конвенції і судової практики Європейського Суду з прав людини вбачається, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.
Отже, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
На підставі частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України особи мають право звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення належної їм пенсії без обмеження будь-яким строком. У даному випадку спеціальним законом встановлений необмежений строк звернення до адміністративного суду, тобто положення Кодексу законів про працю України, узгоджується з положенням частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини пятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо наявності у неї права на перерахунок пенсії.
За положеннями частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З системного аналізу чинного законодавства України та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи ОСОБА_1 у перерахунку пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. Отже, відповідачем, як субєктом владних повноважень, під час судового розгляду повністю доведено правомірність оскаржуваних дій.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя ОСОБА_6