Справа № 816/1589/18
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2018-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. ПолтаваСправа № 816/1589/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання права ОСОБА_1 на отримання невиплаченого підвищення до пенсії, встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 01.01.2006 по 01.06.2018, зобов'язавши Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вказаний період, з подальшим щомісячним нарахуванням та виплатою надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком довічно.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що належить до соціальної категорії "Дитина війни" і відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком з січня 2006 року по червень 2018 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв'язку із її невідповідністю вимогам статтей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України .

29 травня 2018 року від позивача до суду надійшли документи на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов'язання вчинити дії в частині визнання права ОСОБА_1 на отримання невиплаченого підвищення до пенсії, встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 01.01.2006 по 01.12.2017 - повернуто позивачеві.

За приписами статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №816/1589/18 в частині визнання права ОСОБА_1 на отримання невиплаченого підвищення до пенсії, встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 01.12.2017 по 01.06.2018. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Заперечень проти розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) до суду від учасників справи не надходило.

27.06.2018 відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на не порушення прав позивача, оскільки відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення" дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", проводиться у розмірі 66,43 грн. Таким чином, підстави для виплати державної соціальної допомоги, як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком позивачу відсутні.

27.06.2018 позивач надала до суду відповідь на відзив на адміністративний позов, в якій вказала, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" щомісячно повинна отримувати надбавку до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Зазначила, що державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені Законом України "Про соціальний захист дітей війни" не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав громадян України. Вважає, що значна недоплата позивачу коштів щомісячної надбавки до пенсії, як дитині війни, є грубим порушенням законних, конституційних прав позивача, а тому просить суд зобов'язати відповідача провести розрахунки та здійснити виплату відповідних коштів з 01.12.20017 по 01.06.2018 в повному обсязі з подальшим нарахуванням та виплатою вказаної надбавки до пенсії ОСОБА_1, як дитині війни, щомісячно довічно в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, є пенсіонером за віком, інвалідом 2 групи, перебуває на обліку в Полтавському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області, отримує пенсію з 27.10.2005 та відповідно до відмітки штампу у посвідченні серії АВ №229876 має соціальний статус "дитини війни".

З матеріалів позовної заяви вбачається, що, на думку позивача, він згідно зі статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме: підвищення до пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком (в редакції Закону від 18.11.2004 № 2195-ІV, який набрав чинності з 01.01.2006).

У зв`язку з цим він звернувся до суду з відповідним позовом про визнання права ОСОБА_1 на отримання невиплаченого підвищення до пенсії, встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 01.12.2017 по 01.06.2018, зобов'язавши Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вказаний період, з подальшим щомісячним нарахуванням та виплатою надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком довічно.

Надаючи оцінку позовним вимогам ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Закон України "Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та доповненнями), встановлює правовий статус дітей війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Як встановлено за матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус дитини війни, що не є спірним між сторонами.

Основним спірним питанням в межах справи, є наявність або відсутність права у позивача на отримання соціальної допомоги як дитині війни в розмірі 30 % надбавки до пенсії у період з грудня 2017 року по червень 2018 року.

Позивач вважає, що такий показник повинен застосовуватися виходячи з ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а саме підвищення як доплата до пенсії повинен складати 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, в той же час, на думку відповідача розмір такої виплати повинен складати 66 грн. 43 коп.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону (в редакції на час прийняття) було встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Редакція цієї статі зазнавала протягом часу певних змін, в той же час, згідно із внесенням останніх змін згідно із Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, положення ч.1 ст.6 Закону було викладено в новій редакції, а саме встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Редакція цієї статті є чинною на час виниклих між сторонами спірних правовідносин та неконституційною не визнавалась. Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" також не було встановлено змін щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції цієї ст.6 Закону визначався розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким актом, є Постанова КМ України від 28 грудня 2011 року № 1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення".

Так, відповідно до пункту 4 Постанови №1381 в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014, встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Тобто, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Таким чином, вимоги позивача не ґрунтуються на діючому законодавстві, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачеві за спірний період щомісячної доплати до пенсії, як "дитині війни", виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми. Питання щодо розміру доплат, є питанням та прерогативою самої держави, як і її відповідальності. Законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни.

Згідно п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями КМУ встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

При розгляді вказаної справи суддя вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року є джерелом права на рівні з КАС України та іншими нормативно-правовим актами.

Застосуванню в даному випадку підлягають висновки Європейського суду з прав людини по справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви №68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014 року, яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року.

Так, щодо посилання позивача на ст.22 Конституції України щодо не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то у п.п. 57-60 вказаного рішення було зазначено, що "насамкінець перший заявник скаржився, що національні суди не взяли до уваги його аргументи, зокрема, його посилання на Конституцію України (див. рішення у справі "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року). Перший заявник також скаржився, що не було задоволено його вимогу щодо відшкодування судових та інших витрат, а також матеріальної та моральної шкоди. Ретельно розглянувши ці скарги з урахуванням усіх наявних у нього документів, Суд вважає, що вони не виявляють жодних ознак порушення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. З цього випливає, що ця частина заяви має бути визнана неприйнятною як явно необґрунтована відповідно до підпункту «а» пункту 3 та пункту 4 статті 35 Конвенції".

Окремо у п. 36 даного рішення було зазначено, що вимоги заявників на отримання 30% пенсії за віком не становили на думку суду законного сподівання, на яке розраховували заявники: «Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06)".

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права ОСОБА_1 на отримання невиплаченого підвищення до пенсії, встановленого ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 01.12.2017 по 01.06.2018, зобов'язавши Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вказаний період, з подальшим щомісячним нарахуванням та виплатою надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком довічно є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36022, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Івана Мазепи, 30, м. Полтава, Полтавська область, 36040, ) про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_2