Справа № 808/1496/18
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

20 червня 2018 року о/об 14 год. 14 хв.

Справа № 808/1496/18

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Агаєві Р.А., розглянувши у місті Запоріжжі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (69095, м.Запоріжжя, вул.Гоголя, буд.147; )

до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» (69095, м.Запоріжжя, вул.Залізнична, буд.2; )

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році,

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач) звернулося із адміністративним позовом до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» (далі – відповідач або ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод») про стягнення суми 1666593 грн. 84 коп. адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році.

Свої позовні вимоги позивач у позові (т.1, а.с.3-4) обґрунтовує тим, що середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за рік склала 2003 осіб. Таким чином, на думку позивача, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у відповідача повинна складати 80 осіб. Згідно відомостей, наданих відповідачем у звіті за 2017 рік, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві склала 58 осіб. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» 1666593 грн. 84 коп. адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2017 році.

Позивач на задоволенні позову наполягав.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позову відмовити (т.1, а.с.18Г-25). Зазначає, що до ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» у 2017р. для працевлаштування самостійно звернулися 8 інвалідів, які і були працевлаштовані, що підтверджується довідкою №38 від 02.05.2018, відповідними наказами про прийняття на роботу, довідками МСЕК, а Державна служба зайнятості не направляла для працевлаштування відповідачу інвалідів у 2017 році, що підтверджується листом відповідача №37 від 02.05.2018, листом Південного районного центру зайнятості м.Запоріжжя №182/03-24 від 13.02.2018. Відповідач щомісяця на протязі 2017р. надавав до Південного районного центру зайнятості м.Запоріжжя інформацію про наявність вакансій (форма 3-ПН), в яких, зокрема, зазначено наявність вакансій для інвалідів. Державна служба зайнятості не направляла для працевлаштування до відповідача інвалідів у 2017р. Південний районний центр зайнятості м.Запоріжжя листом від 13.02.2018 №182/03-24 на запит відповідача повідомив його, що у центрі, серед осіб, які перебували на обліку, не було осіб, які б відповідали вимогам відповідача. Інваліди, які перебувають на обліку в центрі зайнятості, проінформовані про наявність вакансій у відповідача. Самостійно у 2017 році до відповідача з метою працевлаштування зверталися 8 інвалідів і усі були прийняті на роботу. Впродовж 2017р. ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» регулярно опубліковувало у пресі оголошення з запрошенням інвалідів на роботу на заводі. Виходячи з фактичних обставин відповідач виконав передбачені діючим законодавством України заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та неодноразово (щомісячно) повідомляв центр зайнятості у формі №3-ПН про наявність вакантних робочих місць для інвалідів та розміщував відповідні оголошенні в пресі.

Відповідач проти позову заперечував.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з’ясував наступне.

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, – у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунку кількість робочих місць округлюється до цілого значення. […] У межах зазначених нормативів здійснюється також працевлаштування інвалідів унаслідок психічного розладу відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу».

Згідно поданого відповідачем «Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік» за формою №10-ПІ, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача за 2017 рік склала – 2003 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, що працюють у відповідача за 2017 рік склала – 58 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» складає – 80 осіб (т.1, а.с.7).

Підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону праці»).

Відтак, у випадку, коли з урахуванням специфіки підприємства більшість посад на підприємстві пов’язані з важкими умовами праці, де заборонена праця інвалідів, то праця інвалідів має використовуватися на цьому підприємстві не інакше, як з урахуванням такої специфіки.

Згідно з пп.3.1 п.3 «Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів», затвердженої 10.02.2007 наказом Міністерства праці та соціальної політики України №42, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.02.2007 за №117/13384 (надалі – «Інструкція щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів»), середньооблікова кількість працівників відображається відповідно до п.3.2 «Інструкції зі статистики кількості працівників», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 №286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за №1442/11722.

Відповідно до абз.1 п.3.2.5 «Інструкції зі статистики кількості працівників», затвердженої 28.09.2005 наказом Державного комітету статистики України №286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за №1442/11722 середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, …12. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Таким чином, середньооблікова кількість штатних працівників ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» за 2017 рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складає 58 осіб.

Згідно з пп.3.3 п.3 «Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, установленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для відповідача складає 80 осіб.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, у відповідності з ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 «Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», затвердженого 31.01.2007 постановою Кабінету Міністрів України №70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» – інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

У ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відтак, з урахуванням наведених вище норм права обов’язок по працевлаштуванню інвалідів покладається не тільки на роботодавців, а і на державну службу зайнятості.

Як зазначено у ч.6 ст.46 Закону України №5067-VI від 05.07.2012 «Про зайнятість населення», підбір підходящої роботи для осіб з інвалідністю (у тому числі шляхом розумного пристосування існуючого або створення нового робочого місця) здійснюється відповідно до їх професійних навичок, знань, індивідуальної програми реабілітації та з урахуванням побажань щодо умов праці.

Згідно з п.5 ч.2 ст.24 Закону України №5067-VI від 05.07.2012 «Про зайнятість населення» до заходів щодо сприяння зайнятості населення належать: сприяння зайнятості осіб з інвалідністю.

Відповідач інформував Південний районний центр зайнятості м.Запоріжжя про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів шляхом подання звітності форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» щодо працевлаштування інвалідів за сприяння Державної служби занятості України, вказуючи у розділі II мінімальні вимоги щодо посади, умов праці, освітньо-кваліфікаційного рівня інваліда, що підтверджується звітами (т.1, а.с.48-90).

Про прийняття Південним районним центром зайнятості м.Запоріжжя Звітів №3-ПН від відповідача підтверджується проставленою датою надходження Звіту та підписом відповідальної особи Південного районного центру зайнятості м.Запоріжжя про прийняття Звіту Форми №3-ПН.

Також, за інформацією Південного районного центру зайнятості м.Запоріжжя (вих.№182/03-24 від 13.02.2018) ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» приймало участь у напрямку працевлаштування інвалідів, подано інформацію про наявність вакантних посад. Протягом 2017 року на обліку в Південному районному центру зайнятості м.Запоріжжя не перебували особи, які б відповідали вимогам відповідача (т.1, а.с.28).

Судом досліджені надані відповідачем документи про працевлаштування інвалідів (т.1, а.с.32-47, 158-241).

Також, судом досліджено листування позивача з Південним районним центром зайнятості м.Запоріжжя стосовно працевлаштування інвалідів, подачу до засобів масової інформації оголошень про прийом на роботу інвалідів (т.1, а.с.132, 91-114).

Як вбачається з матеріалів справи, робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідачем у 2017 році були створені.

З урахуванням зазначеного, відповідачем доведено у суді вжиття заходів щодо працевлаштування інвалідів у 2017 році.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач виконав всі можливі, залежні від нього заходи щодо працевлаштування інвалідів у 2017 році.

Згідно з ч.9 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд, –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У стягненні з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору за подання адміністративного позову до суду – відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 20.06.2018.

Суддя О.О. Прасов