Справа № 227/2831/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа №227/2831/17

адміністративне провадження №К/9901/44645/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі у касаційній інстанції адміністративну справу № 227/2831/17

за позовом ОСОБА_1 до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - об'єднане управління ПФУ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою об'єднаного управління ПФУ

на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Тимофєєвої Г.Л. та

ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Ханової Р.Ф., суддів Василенко Л.А., Гайдара А.В., -

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії об'єднаного управляння ПФУ щодо припинення з 01 червня 2017 року виплати її пенсії та зобов'язати відповідача поновити виплату її пенсії з 01 червня 2017 року.

Позовні вимог обґрунтовано тим, що дії відповідача щодо припинення їй виплати пенсії є такими, що порушують її конституційні права на отримання пенсії, Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058- IV), Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII).

Добропільський міськрайонний суд Донецької області постановою від 06 жовтня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року, частково задовольнив позовні вимоги: визнав неправомірною бездіяльність об'єднаного управління ПФУ щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії з 01 червня 2017 року по 06 жовтня 2017 року; зобов'язав об'єднане управління ПФУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 призначену їй пенсію за період з 01 червня 2017 року по 06 жовтня 2017 року включно. В решті позовних вимог - відмовив.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону № 1058- IV.

24 листопада 2017 року об'єднане управління ПФУ звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 30 листопада 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про відмову часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У справі, яка розглядається суди встановили, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 27 листопада 1998 року № 163253/РЄ-45.

До листопада 2014 року вона перебувала на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Кіровському районі м. Донецьк, а з 01 вересня 2014 листопада 2014 року її взято на облік в об'єднаному управлінні ПФУ, як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території, де до 30 травня 2017 року отримувала пенсію. З 01 червня 2017 року по теперішній час нарахування та виплату позивачеві пенсії було припинено.

Також встановлено, що відповідно до наданого управління соціального захисту населення Добропільської міської ради листа 24 травня 2017 року №01-09/2269, в протоколі №20 засідання робочої групи з розгляду проблемних питань щодо роботи з внутрішньо переміщеними особами, було скасовано дію довідки ОСОБА_1 відповідно підпункту 3 пункту 1 статті 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII) та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365).

Відповідно до довідки від 19 листопада 2014 року №__ про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, термін якої подовжувався 02 червня 2015 року, 05 січня 2016 року, фактичне місце проживання позивача ОСОБА_1, яка перемістилася з тимчасово окупованої території, зазначене як АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 з 09 червня 2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

До того ж суди встановили що позивач зверталася з заявою до об'єднаного управління ПФУ про зміну адреси проживання згідно реєстрації відповідно до паспорту.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій відповідач рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01 червня 2017 року не приймалось.

Проте, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення Судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене Суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з

01 червня 2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

До того ж, суди встановили, що з 09 червня 2016 року місце проживання позивача зареєстровано відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області у АДРЕСА_2, а відтак з цієї дати реєстрації ОСОБА_1 вже не є внутрішньо переміщеною особою.

Разом з цим, суди першої та апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, вирішуючи спір помилково визначили кінцеву дату, по яку задовольнили позовні вимоги, оскільки пенсія призначається довічно.

Відповідно до частин першої та другої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

У зв'язку із цим, на думку колегії суддів, необхідно скасувати рішення судів першої інстанції та задовольнити позовні вимоги з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області задовольнити частково.

Постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від

06 жовтня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року скасуавти.

Ухвалити нове рішення. Задовольнити позовні вимоги.

Визнати протиправними дії Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької щодо припинення з 01 червня 2017 року виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Добропільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон,

Судді Верховного Суду