Справа № 804/6509/17
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2018 рокусправа № 804/6509/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Юрко І.В.

судді: Чабаненко С.В. Шальєва В.А.

секретарі судового засіданні ОСОБА_1,

за участі представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у справі №804/6509/17 (головуючий 1-ї інстанції Павловський Д.П., повний текст рішення складено 29.01.2018 року в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду) за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09.10.2017 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача форми «Ф» від 18.09.2017 року №776/1319.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час розгляду справи не зясовано всі обставини, не досліджено в повній мірі та не надано правову оцінку доказам, які мають значення для вирішення справи та зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до постановлення рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити вимоги скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_4, має на праві власності ? частину будівель та споруд комплексу з переробки сільгосппродукції, загальною площею 1489,4 кв.м., які знаходяться за адресою Дніпропетровська область, Солонянський район, село Василівка, вулиця Крутогірна, будинок 22-А, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.12.2014 року (а.с. 66).

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, є субєктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27.10.2017 року №101819726 за ОСОБА_4 з 25 грудня 2014 року зареєстровано право приватної власності (спільна часткова) на ? частину будівлі та споруди комплексу з переробки сільгосппродукції загальною площею 1489,4 кв.м (а.с.25-28).

Крім того, встановлено, що 29 січня 2015 року Васильківська сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області прийняла рішення №2-ХХХ/VІ «Про податок на майно на території Васильківської сільської ради», пунктом 1 якого введено податок на майно (в т. ч. податок на нерухоме майно, відємне від земельної ділянки), із визначенням ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості фізичних та юридичних осіб (1 відсоток мінімальної заробітної плати за 1 кв.м). Дане рішення вступає в силу з 01 січня 2015 року.

28.01.2016 року Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області прийняла рішення №2-4/VІІ «Про внесення змін і доповнень до рішення селищної ради від 30.01.2015 року №7-48/VІ «Про податок на майно на території Солонянської селищої ради», пунктом 1 якого введено податок на майно (в т. ч. податок на нерухоме майно, відємне від земельної ділянки), із визначенням ставки податку для обєктів нежитлової нерухомості фізичних та юридичних осіб 1,5 відсотка мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. Крім того, передбачено, що дане рішення вступає в силу з 01 січня 2016 року (а.с. 30-35).

18.09.2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на підставі п.п.266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №776/1319, яким ОСОБА_4 визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у розмірі 9070,45 грн., та за 2016 рік у розмірі 15392,95 грн. (а.с. 10).

Як вбачається із розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік для позивача за частину будівлі та споруди комплексу з переробки сільгосппродукції згідно із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням був обрахований, виходячи із площі 744,7 кв.м (1489,4 кв.м х 1/2), за ставкою 1% мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня звітного періоду, за 1 кв. м. для обєктів нежитлової нерухомості, що становить 9070,45 грн. (744,7 кв.м х 12,18 грн.), а за 2016 рік становить 15392,95 грн. (744,7 кв.м х 20,67 грн.) (а.с.10-зворіт).

Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що визначення позивачу суми податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 та 2016 роки відповідає положенням Податкового кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII (далі по тексту - Закон №71) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Отже, Законом №71 запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 ПК України, в редакції Закону №71, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обовязок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону №71 набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Водночас, враховуючи зміст норм ПК України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України. Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів п.п12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає неправильними висновки суду першої інстанцій про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки запроваджені Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобовязання щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.

Відтак, нарахування позивачу спірним податковим повідомленням-рішенням зобовязання за 2015 рік є неправомірним.

З 01.05.2015 року питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульовано статтею 266 Податкового кодексу України, відповідно до п.п. «ж» пункту 266.2.2. якої, не є обєктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Як зазначалось вище, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27.10.2017 року №101819726 за ОСОБА_4 з 25 грудня 2014 року зареєстровано право приватної власності (спільна часткова) на ? частину будівлі та споруди комплексу з переробки сільгосппродукції загальною площею 1489,4 кв.м.

Відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів використання позивачем вказаних споруд в інших цілях, ніж як у сільськогосподарській діяльності.

Відтак, нарахування позивачу спірним податковим повідомленням-рішенням зобовязання за 2016 рік є також неправомірним.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 18.09.2017 року №776/1319.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов не обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини пятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2018 року становить 1762 гривень, тобто до незначних у 2018 році відносяться справи щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 176200 гривень.

Як зазначалось вище, предметом спору в даній справі є податкове повідомлення-рішення на загальну суму 24463,40 грн., що не перевищує 176200 грн., у звязку з чим справа, що розглядається, на час прийняття постанови суду апеляційної інстанції є справою незначної складності, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 4, 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у справі 804/6509/17 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у справі 804/6509/17 скасувати.

ОСОБА_5 Миколаївни задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області форми «Ф» від 18.09.2017 року №776/1319.

Стягнути на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 25 червня 2018 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: В.А. Шальєва