Справа № 826/16543/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2018 року № 826/16543/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
до третя особаВідділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві (відповідач-1) Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (відповідач-2) ОСОБА_3
про скасування постанов в частині, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі також - позивач, ТОВ «Кей-Колект») з позовом до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві (далі також - відповідач-1), Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі також - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3, третя особа), в якому просило:

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №40991363 від 21.01.2014, яка видана відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві;

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №30657610 від 16.05.2014, яка видана відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві в частині накладення арешту на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1

В обґрунтування позову позивач зазначає, що в порушення норм Законів України «Про іпотеку» та «Про виконавче провадження» відповідачами накладено арешти на квартиру, що попередньо була передано позивачу в іпотеку в результаті укладеного договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Крім того, позивач стверджує, що існування арешту, накладеного на предмет іпотеки унеможливлює реалізацію ним свого права іпотекодержателя звернути на предмет іпотеки (квартиру) стягнення шляхом набуття права власності.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2016 (суддя Літвінова А.В.) відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2017 справу прийнято до провадження суддею Скочок Т.О. та дану справу призначено до судового розгляду.

У призначені судові засідання у справі сторони і третя особа не з'явились та явку своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судових засідань. Натомість позивачем в тексті позову заявлено клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, за відсутності представника ТОВ «Кей-Колект». Крім того, від відповідача-1 через канцелярію суду надійшла копія матеріалів виконавчого провадження №40991363.

З огляду на вищенаведене, суд, на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній станом на день вчинення відповідної процесуальної дії), перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 27.04.2005 ОСОБА_3 уклав з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») ряд договорів, а саме: кредитний договір №31-4І1/04-2005И , договір №087/31 про відкриття картрахунку та видачу платіжної картки та додаткову угоду про встановлення ліміту овердрафту №1 до договору №087/31 про відкриття картрахунку та видачу платіжної картки від 27.04.2015.

В забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаними договорами, між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №31-4І1/04-2005И житлового приміщення від 27.04.2005, предметом якого є нерухоме майно: трикімнатна квартира №318, що знаходиться в будинку №14б по проспекту Героїв Сталінграду у місті Києві.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого, Банк передав у власність позивача права вимоги в обсягах визначених у додатку 1 до договору факторингу. Зокрема, відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011, Банк передав позивачу права вимоги за кредитним договором від 27.04.2005 №31-4І1/04-2005 (боржник - ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, кінцевий термін погашення кредиту - 27.04.2026).

Одночасно, між Банком і ТОВ «Кей-Колект» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого, Банк передав, а позивач прийняв права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011. Зокрема, відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 Банк передав позивачу права вимоги за іпотечним договором від 27.04.2005 №31-4І1/04-2005, іпотекодавець - ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

Як вбачається з тексту Інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек (номер 54978834 від 23.04.2014), обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, та відступлення прав іпотекодержателя на користь ТОВ «Кей-Колект» зареєстровано в Державному реєстрі іпотек 14.08.2012 приватним нотаріусом Саєнко Е.В. (реєстраційний номер обтяження 2023066). Вказана довідка наявна у матеріалах виконавчого провадження №40991363, копії якого були надані відповідачем-1.

Поряд з цим, згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (номер 63361483 від 13.07.2016), яка додана до матеріалів позову ТОВ «Кей-Колект»:

- постановою Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві () від 21.01.2014 №40991363 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження був накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 (номер запису про обтяження 5741561, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13228734 від 22.05.2014);

- постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві () від 16.05.2014 №306576610 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження був накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 (номер запису про обтяження 5750919, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13247777 від 22.05.2014).

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV, чинного станом на час прийняття оскаржуваних постанов), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 2 Закону № 06-ХІV зазначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону №606-ХІV зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Обов'язки і права державних виконавців закріплені у статті 11 вказаного Закону.

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Крім того, право державного виконавця за заявою стягувача накласти арешт на майно (крім коштів) боржника з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення при відкритті виконавчого провадження також передбачено ч. 2 ст. Закону №606-ХІV.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону №606-ХІV заходом примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Арешт і вилучення майна боржника врегульований ст. 57 Закону №606-ХІV, відповідно до положень якої арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За правилами ст. 56 Закону №606-ХІV на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, виходячи з положень зазначених норм, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду і може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону №606-ХІV, за правилами якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV (далі - Закону №898-IV).

За положеннями ст. 1 Закону №898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону №898-ІV.

Згідно з ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Переважне, однак не виключне, право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки передбачено також ч. 6 та 7 ст. 3 Закону №898-ІV.

Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону № 898-ІV).

Нормами ст.ст. 36, 37, 38 вказаного Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що передбачений розділом V Закону №898-ІV та ч. 8 ст. 54 Закону №606-ХІV спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 39, 41 Закону № 898-ІV).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону №606-ХІV, а не нормами спеціального Закону №898-ІV.

Аналогічна правова позиція на ведена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №826/7383/15.

Враховуючи вищенаведене та наявні у справі матеріали суд приходить до висновку про те, що у державних виконавців були правові підстави до винесення оскаржуваних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

При цьому, суд відхиляє як документально необґрунтовані посилання позивача на відсутність у державних виконавців правових підстав для накладення арешту на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, з тієї підстави, що накладення арешту на нерухоме майно не дає можливості реалізувати ТОВ «Кей-Колект» першочергове право на задоволення вимог боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано суду доказів на підтвердження настання заставного випадку згідно умов договору іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Окрім цього, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано суду доказів порушення боржником основного зобов'язання або його неналежного виконання, наявності чи відсутності у третьої особи (ОСОБА_3) заборгованості за договором кредиту, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди інтересам позивача як іпотекодержателя, що, в свою чергу, унеможливлює стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем.

Між тим, зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», адже правила цієї норми допускають можливість стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.04.2016 №К/800/36520/15 та в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 №826/11050/16.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ч. 4, 5 ст. 77 цього Кодексу суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Вимогами ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 69) до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві (, адреса: 04201, м. Київ, вул. Полярна, 13-а) та Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (, адреса: 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32), третя особа - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) про скасування постанов в частині відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок