Справа № 803/1169/18
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

26 червня 2018 року ЛуцькСправа № 803/1169/18

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Плахтій Н.Б., вивчивши позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 22.12.2017 №36/48 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у поновленні договору оренди землі для будівництва та обслуговування торгово-офісного приміщення на пр-ті Молоді, 25».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У відкритті провадження в даній адміністративній справі слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Як свідчать матеріали адміністративного позову, предметом оскарження є рішення Луцької міської ради від 22.12.2017 №36/48 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у поновленні договору оренди землі для будівництва та обслуговування торгово-офісного приміщення на пр-ті Молоді, 25», пунктом 1 якого відмовлено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у поновлені договору оренди землі на пр-ті Молоді, 25, площею 0,0196 га, кадастровим номером :22:068:0098, для будівництва та обслуговування торгово-офісного приміщення; пунктом 2 якого договір оренди землі, що укладений між Луцькою міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 26.01.2017 за №22, поновлений додатковою угодою про поновлення договору оренди землі, зареєстрованою у Державному реєстрі земель від 31.10.2012 №00749 припинено у звязку з закінченням строку, на який його було укладено; пунктом 3 якого зобовязано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в місячний термін після прийняття даного рішення звільнити земельну ділянку від огорожі; пунктом 4 якого зобовязано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в місячний термін після прийняття даного рішення повернути земельну ділянку Луцькій міській раді по акту приймання-передачі в стані, не гіршому порівняно з тим, в якому вона була надана в оренду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» надіслав відповідачу повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, однак за результатами його розгляду було прийняте оскаржуване рішення. При цьому, зазначає, що підставою для прийняття вказаного рішення зазначено те, що позивач не приступив до використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а саме не розпочав будівництво, проте договором оренди таких підстав для припинення дії договору не передбачено.

Позивач вказує, що рішенням Луцької міської ради від 22.12.2017 №36/48 порушені його права як субєкта господарювання та як орендаря земельної ділянки, оскільки він належним чином виконував умови договору.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення від 20 липня 2006 року по справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року по справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України та ст.6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас пунктами 2, 7 частини першої статті 3 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (майнового, речового тощо) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Водночас порядок та підстави припинення права користування земельною ділянкою регламентовані Главою 22 «Припинення прав на землю» ЗК України та передбачають прийняття органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідного рішення.

Аналіз наведених норм земельного законодавства свідчить про те, що підставою набуття та припинення права користування земельною ділянкою є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За приписами пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття субєктом господарювання спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки спір стосується захисту приватних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, Луцькою міською радою прийнято рішення від 22.12.2017 №36/48 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у поновленні договору оренди землі для будівництва та обслуговування торгово-офісного приміщення на пр-ті Молоді, 25», яке, на думку позивача, позбавляє його можливості здійснювати господарську діяльність, оскільки договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування торгово-офісного приміщення не поновлено.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого приватного інтересу, порушеного, на його думку, Луцькою міською радою шляхом прийняття оскаржуваного рішення.

Водночас розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення фізична-особа підприємець набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах ОСОБА_2 Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №363/2449/14-а, від 04.04.2018 у справі №439/1593/16-а та постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №808/1711/14, який є обовязковим для застосування в силу приписів частини пятої статті 242 КАС України.

Таким чином, оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржує рішення Луцької міської ради, яким припинено його право користування земельною ділянкою, тому даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства Господарським судом Волинської області.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналізуючи вищевикладене, у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити та розяснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Отже, для повернення судового збору, сплаченого при поданні адміністративного позову, позивачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 слід звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись статтями 170, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Н.Б.Плахтій