Справа № 813/4484/17
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/4484/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Львів

11 год. 00 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М., представника позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и в:

01.12.2017 року позивач: ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції України у Львівській області (далі - відповідач, ГУ НП у Львівській області) про визнання незаконним наказу ГУ НП у Львівській області № 848о/с від 31.10.2017 року про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_2 з 01.11.2017 року; поновлення ОСОБА_2 на посаді слідчого-криміналіста відділу розслідувань злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління ГУ НП у Львівській області; стягнення на користь ОСОБА_2 з ГУ НП у Львівській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.11.2017 року до моменту поновлення на роботі; покладення судових витрат зі сплати судового збору на відповідача у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27.10.2017 року позивачем подано рапорт на звільнення зі служби в поліції, при цьому, він не планував та не мав наміру звільнятись із займаної посади, однак, внаслідок певних конфліктних ситуацій, що відбулись на місці проходження служби, позивачу було запропоновано написати рапорт на звільнення зі служби, що він і був змушений зробити, під тиском. У зв'язку із погіршенням стану здоров'я, позивач був змушений звернутися за кваліфікованою медичною допомогою та з 01.11.2017 року по 20.11.2017 року перебував на лікарняному через хворобу, що підтверджується відповідною медичною довідкою. Після закінчення лікування та виходу на роботу, 22.11.2017 року позивачу було вручено трудову книжку та копію витягу з наказу про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 01.11.2017 року, про факт одержання якого позивачем на оригіналі вказаного витягу було зроблено відмітку, завірену підписом. Таким чином, позивач вважає, що його було звільнено незаконно, відтак, звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у справі явки уповноваженого представника у жодне судове засідання не забезпечив, не зважаючи на те, що відповідно до ухвали від 22.05.2018 року явку уповноваженого представника відповідача визнано обов'язковою, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Позицію відповідача викладено у письмовому відзиві на позовну заяву від 15.01.2018 рокуза вх. № 1028 (а.с.24-26), в якому відповідач зазначив, що наказ ГУ НП у Львівській області № 848о/с від 31.10.2017 року про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_2 з 01.11.2017 року прийнято відповідно до вимог чинного законодавства України. Розпискою позивача від 01.11.2017 року підтверджується, що такий особисто зазначив, що станом на день звільнення 01.11.2017 року у відпустці та на лікуванні не перебуває, витяг з наказу про звільнення, трудову книжку та військовий квиток отримав, претензій до УКЗ ГУ НП у Львівській області щодо звільнення не має. Крім того, відповідач вказав, що факт тимчасової непрацездатності, згідно з п.1.1. Загальних положень Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ № 455 від 13.11.2001 року, засвідчується листком непрацездатності, а не випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, відтак, подана позивачем копія виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого є неналежним доказом у справі. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що будь-які законні підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, просив у задоволенні таких відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належнимчином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, немає.

Суд заслухав вступне слово учасників судового розгляду, дослідив матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву на позовну заяву, з'ясував обставини справи, законодавство, яке регулює спірні правовідносини, та встановив таке.

Копією трудової книжки (а.с.8-9) та копією послужного списку № (М-167 (а.с.27-30) підтверджується, що ОСОБА_2 з 04.08.2006 року проходив службу в органах внутрішніх справ. З 07.11.2015 року проходив службу в поліції. На час звільнення зі служби в поліції позивач перебував на посаді слідчого-криміналіста відділу розслідувань злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління ГУ НП у Львівській області.

Копією рапорта ОСОБА_2 від 27.10.2017 року на ім'я начальника ГУ НП у Львівській області, генерала поліції третього рангу Середи В.В., зареєстрованого в УКЗ ГУ НП у Львівській області 30.10.2017 року, підтверджується, що позивач просив звільнити його з органів Національної поліції України за власним бажанням з 01.11.2017 року (а.с.31).

Наказом начальника ГУ НП у Львівській області, генерала поліції третього рангу Середи В.В., № 848 о/с від 31.10.2017 року «По особовому складу», старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2, слідчого-криміналіста відділу розслідувань злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління ГУ НП у Львівській області, з 01.11.2017 року звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), за власним бажанням (а.с.7, 33).

Розпискою від 01.11.2017 року ОСОБА_2 засвідчив, що станом на момент звільнення з ГУ НП у Львівській області у відпустці та на лікуванні не перебуває, витяг з наказу про звільнення з ГУ НП у Львівській області, трудову книжку та військовий квиток отримав, претензій до працівників УКЗ ГУ НП у Львівській області щодо звільнення не має (а.с.34).

Разом з тим, вважаючи своє звільнення протиправним та вчиненим під тиском, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні справи суд керується таким.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 24 Європейської соціальної хартії передбачено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України № 580-VIII "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 (далі - Закон України № 580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України № 580-VІІІ призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію", п. 7 ч. 1 якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Окрім того Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 144 від 29.07.1991 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яка визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки (далі - Положення).

Згідно з п. 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту "ж" п. 64 Положення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно з п. 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Зазначена позиція законодавства, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів, тощо.

Проаналізувавши наведені положення законодавства слід дійти висновку, що до закінчення тримісячного строку працівник внутрішніх справ має право відкликати рапорт про своє звільнення.

Разом з тим, Законом України № 580-VIII, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, змінено правове регулювання відповідних правовідносин. Так, закон не визначає терміну, за який працівник повинен попередити свого безпосереднього керівника про своє звільнення.

Частиною 5 статті 59 Закону України № 580-VIII визначено, що порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України. Статтею 60 Закону України № 580-VIII передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України № 580-VIII діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Статтею 3 Закону визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на те, що Міністерством внутрішніх справ України не прийнято порядку щодо проходження служби в поліції, а Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ є чинним і регулює подібні правовідносини, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норми Положення, які регулюють загальні засади проходження служби та передбачають, що звільнення за власним бажанням відбувається при наявності поважних причин і про звільнення керівник попереджається не пізніш як за три місяці.

Вказане обумовлено тим, що поліцейський проходить державну службу особливого характеру (ч. 1 ст. 59 Закону України № 580-VIII) і у певних випадках він може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та своїх професійних, особистих якостей (п. 8 ч. 10 ст. 62 Закону України). Необхідність з'ясування поважності причин звільнення та встановлення строку розгляду рапорту про звільнення дає можливість здійснити добір інших осіб на посаду, яка вивільнюється внаслідок звільнення.

Верховним Судом України у своїх постановах у справі № 21-99а12 від 09.04.2012, № 21-122а12 від 29.05.2012, № 21-236а11 від 05.12.2011 висловлено такі правові позиції: за змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 144 від 29.07.1991, звільнення таких осіб зі служби, на підставі підпункту "ж" п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним.

Як зазначив Верховний Суд України у своїх рішеннях, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Підсумовуючи наведене, у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі дійти взаємної згоди про звільнення в певний строк. Такою домовленістю слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку.

З системного аналізу норм Закону України № 580-VIII та Положення № 114 слідує висновок, що норми Положення № 114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону, а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням та, відповідно, підлягають застосуванню.

Таким чином, твердження відповідача про неможливість застосування норм Положення № 114 до спірних правовідносин є безпідставним.

Отже, до закінчення трьохмісячного строку попередження згадані особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 року «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю України.

Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідною умовою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника (за власним бажанням) є повідомлення роботодавця за два тижні, а звільнення роботодавцем працівника до закінчення вказаного терміну є можливим лише у конкретно визначених випадках.

Поряд з цим, законодавець також вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжував виконувати свої трудові обов`язки.

Відповідно до рапорту від 27.10.2017 датою звільнення позивача останній зазначив 01.11.2017 року.

У письмовому відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що письмовий рапорт позивача належним чином зареєстрований у канцелярії УКЗ ГУ НП у Львівській області 30.10.2017 та перебував на виконанні у працівників ГУ НП. З 27.10.2017 року позивач не відкликав написаний ним рапорт, а отже його рішення було остаточним.

В судових засіданнях позивач пояснив, що рапорт був написаний під тиском керівництва і наміру на звільнення він не мав, а бажав продовжувати працювати, разом з тим жодних доказів вказаних фактів до матеріалів справи не надано.

Разом з тим, як справедливо зауважив позивач та його представник 27.10.2017 це п'ятниця, рапорт згідно з відміткою на ньому, зареєстровано лише 30.10.2017, а 01.11.2017 вже видано наказ про звільнення позивача.

Судом встановлено, що подання на звільнення підготовлене вже 30.10.2017. Пояснень чим зумовлено таку поспішність у звільненні відповідно до письмового відзиву не отримано.

ОСОБА_2 не скористався правом на відкликання свого рапорту, не викликався для надання пояснень чим обумовлена така поспішність його звільненн та взагалі його пояснення звільнитись.

Щодо підписаної ним 01.11.2017 розписки зазначив, що така ним дана як підтвердження відсутності претензій до працівників кадрової служби, а не роботодавця щодо його звільнення. Факт непогодження із звільненням підтверджується поданням цього позову.

Суд зазначає, що дійсно в порушення вимог п.п. "ж" п. 64 зазначеного Положення відповідачем підстави написання позивачем рапорту про звільнення не з'ясовувались, бесіда щодо звільнення не проводилась, поважність причин, що перешкоджають виконанню ним своїх службових (посадових) обов'язків, фактично не з'ясовувалась, доказів зворотного до матеріалів справи не представлено.

Навіть якщо вважати, що норми Положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, то у будь-якому випадку у відповідача не було підстав для звільнення позивача до закінчення загального двотижневого строку, визначеного ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Тобто, навіть якщо вважати, що сторони домовилися про звільнення позивача з 01.11.2017 року, то подальша робота позивача після цієї дати не давала підстав для видачі наказу про його звільнення.

Судом зі змісту пояснень наданих в судовому засіданні ОСОБА_2 та його представником з'ясовано, що позивач не передавав кримінальних проваджень, які у нього перебували, будь-яких документів щодо вказаного не складено.

Також суд вважає за необхідне вказати, що одним із доказів того, що сторони досягли домовленості про дату звільнення є виконання всіх формальних процедур, що мають передувати звільненню.

Дійсно, чинним законодавством не визначено переліку таких формальних процедур. Водночас, із усталеної практики, особа, яка підлягає звільненню, має передати уповноваженій особі роботодавця всі наявні у неї матеріали, повернути матеріальні цінності, оформити обхідний лист тощо.

Судом встановлено, що такі процедури мали бути проведені, однак цього не сталося. При цьому відповідачем не надано доказів, що позивач знав і повинен був з'явитись для здійснення формальних процедур.

Суд вважає безпідставними покликання позивача на те, що позивача звільнено під час перебування у стані тимчасової непрацездатності, оскільки такі факти підтверджуються відповідним листком непрацездатності, а не випискою із картки амбулаторного (стаціонарного хворого). Покликання на те, що такий зданий роботодавцю нічим не підтверджено.

Враховуючи вищевказані правові положення та обставини справи, дії відповідача суперечать вимогам пункту 68 Положення № 114 та ст. 38 КЗпП України, оскільки за змістом вказаних нормативно-правових актів до закінчення встановлено у законодавстві строку позивач мав право відкликати поданий рапорт.

Водночас, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що сукупність викладених обставин доводить протиправність оскаржуваного наказу, внаслідок чого позивач підлягає поновленню на посаді із нарахуванням та виплатою на його користь заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу регламентовані ст. 235 КЗпП України.

Так, частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Так, відповідно до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням викладених норм законодавства суд вважає за необхідним стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2017 по 19.06.2018 у розмірі 57328,72 грн. (158 днів х 362,84 грн.), відповідно наявної в матеріалах справи Довідки про доходи від 28.12.2017, із зазначенням середньоденної та середньомісячної заробітної плати (а.с.35). Суми середньоденної заробітної плати та середньомісячної заробітної плати позивачем не оскаржено.

При цьому суд зауважує, що у пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, а також негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі зазначених норм КАС України, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді слідчого-криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, в розмірі 11066,59 грн., який підтверджено Довідкою (а.с. 35).

Крім вказаного, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 640,00 грн. відповідно до квитанції № 0.0.907026669.1 від 01.12.2017.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки позивач в межах вказаної справи звільнений від сплати судового збору, такий підлягає поверненню з бюджету на його користь.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області «По особовому складу» № 848о/с від 31.10.2017.

3. Поновити ОСОБА_2 на службі в органах Національної поліції на посаді слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів скоєних проти життя і здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області, з 01.11.2017 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3; ідентифікаційний код юридичної особи: 40108833) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 57328 (п'ятдесят сім тисяч триста двадцять вісім) грн. 72 коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

5. Рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 11066 (одинадцять тисяч шістдесят шість) грн. 59 коп. допустити до негайного виконання.

6. Стягнути на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.07.2018 року.

Суддя Качур Р.П.