Справа № 823/74/18
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №823/74/18 Головуючий у 1-й інстанції: Паламар П.Г.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Черкаській області

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року

у справі №823/74/18 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Берегагро»

до відповідача Головного управління державної фіскальної служби у Черкаській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Берегагро»звернулось до суду з позовом до Головного управління державної фіскальної служби у Черкаській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 27.10.2017 про застосування штрафу у розмірі 58 224,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акту перевірки, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення не відповідають дійсним обставинам справи, а тому відповідно податкове повідомлення-рішення прийняте за його наслідками є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того позивачем зазначено, що Податковим кодексом України не передбачено право контролюючих органів проводити камеральні перевірки з тих самих підстав та обставин, то були предметом планової перевірки. Більш того у 2014 - 2015 роках підприємство перебувало на спеціальному режимі оподаткування ПДВ у сфері сільського господарства. Разом з тим, відповідно до п. 209.2 ст. 209 ПК України згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повинна, залишатися в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Таким чином, при перерахуванні коштів на спеціальний рахунок суб'єкта спеціального режиму оподаткування ПДВ не відбувається сплата податку до бюджету, не виникає податкового боргу, а отже і відсутні підстави для застосування штрафних санкцій.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області від 27.10.2017 № . Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕРЕГАГРО" сплачений ним судовий збір у розмірі 1762 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що податковий орган правомірно прийняв податкове повідомлення-рішення, оскільки при проведенні камеральної перевірки було встановлено несвоєчасну сплату позивачем узгодженої суми податкового зобов'язання за грудень 2014 та січень - лютий 2015 року зі сплати ПДВ, що призвело до порушення ст. 126 Податкового кодексу України.

Відповідачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Берегагро», як суб'єкт господарювання - юридична особа, ідентифікаційний код 38833456, зареєстроване 06.08.2013, та перебуває на обліку в державній податковій інспекції за основним видом діяльності «вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур».

Головним управлінням державної фіскальної служби у Черкаській області 29 вересня 2017 року було проведено камеральну перевірку своєчасності сплати позивачем узгоджених податкових зобов'язань по ПДВ, за результатами якої складено акт від 29.09.2017 № 2197/23-00-12-0506/38833456.

Актом перевірки було встановлено, що ТОВ «Берегагро» по деклараціях з ПДВ, за періоди грудень 2014 року (граничний термін сплати 30.01.2015 року), за січень 2015 року (граничний термін сплати 02.03.2015 року), за лютий 2015 року (граничний термін сплати 30.03.2015 року), несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобов'язання, чим порушено вимоги пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України.

На підставі акту від 29.09.2017 № 2197/23-00-12-0506/38833456 Головним управлінням ДФС у Черкаській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.10.2017 № форми «Ш», про сплату штрафу у сумі 58 224,8грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням TOB «Берегагро» оскаржило його до ДФС України, яка рішенням від 28.12.2017 № 31924/6/99-99-11-03-01-25 про результати розгляду скарги, залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Черкаській області від 27.10.2017, а скаргу без задоволення.

Позивачем було оскаржено в адміністративному порядку зазначене податкове повідомлення-рішення.

За результатами розгляду скарги рішенням від 28.12.2017 № 31924/6/99-99-11-03-01-25, ГУ ДФС у Черкаській області податкове повідомлення-рішення було залишено без змін.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням про нарахування штрафних санкцій позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про необґрунтованість дій відповідача та відповідно безпідставність прийняття податковим органом повідомлення рішення про застосування штрафних санкцій до позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. 16.1.4 п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (пп. 14.1.39 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Нормами пп.. 14.1.156 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов'язання це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Водночас, погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом (пп. 14.1.152 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 46.1 ст. 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктом 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

При цьому, податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків оскарженню не підлягає (п. 56.11 ст. 56 Податкового кодексу України), та має бути сплачене протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України).

Платники податку зобов'язані, зокрема: своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов'язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку (ст. 176 Податкового кодексу України).

Разом з цим згідно зі ст. 126 Податкового кодексу України, встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 31.07.2015 податковим органом була здійснена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Берегагро» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 06.08.2013 по 31.05.2015, за результатами якої виявлено порушення п. 209.2 ст. 209 Подактового кодексу України та положень постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2011 № 11 - несвоєчасне перерахування товариством коштів на спеціальний рахунок на загальну суму 289 680,00грн., в т.ч. за грудень 2014 в розмірі 209288,00грн., за січень 2015 в розмірі 40033,00грн., та за лютий 2015 в розмірі 40359,00грн.

На підставі виявленого порушення, податковим органом 13.08.2015 прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Р" № , яким ТОВ "Берегагро" збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 362100,00грн., у тому числі основний платіж в розмірі 289 680,00грн. та штрафні санкції в розмірі 72420,00грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 05.11.2015 у справі №823/2735/15, яка набрала законної сили, скасовано податкове повідомлення-рішення від 31.08.2015 № .

Таким чином судом встановлено, що податкове повідомлення рішення не набуло статусу узгодженого та було скасовано рішенням суду.

Відповідно до частин 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте в подальшому, 29 вересня 2017 року було проведено камеральну перевірку своєчасності сплати позивачем узгоджених податкових зобов'язань по ПДВ, за результатом якої позивачу були нараховані штрафні санкції за несвоєчасне перерахування товариством коштів на спеціальний рахунок на загальну суму 289 680,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки податкового органу про порушення позивачем строку сплати суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість.

Водночас статтею 209 Податкового кодексу України врегульовано спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства.

Відповідно до п. 209.1 ст. 209 Податкового кодексу України, резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у п. 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно з нормами ст. 206 Податкового кодексу України, сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 05.11.2015 у справі №823/2735/15, що набрала законної сили, було встановлено, що ТОВ «Берегагро» відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ від 01.09.2014 № 200186428 зареєстрований, як суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до норм п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) згідно з спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, при перерахуванні коштів на спеціальний рахунок суб'єкта спеціального режиму оподаткування ПДВ не відбувається сплата податків до бюджету, не виникає податкового боргу, а отже і відсутні підстави для застосування штрафних санкцій.

Сільськогосподарське підприємство в разі обрання останнім спеціального режиму оподаткування дійсно зобов'язане у строки передбачені ст. 203 Податкового кодексу України перерахувати суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, визначену в податковій декларації за операціями з постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах з поточного рахунка на спеціальний рахунок.

Водночас нормами Податкового кодексу України не передбачена відповідальність суб'єкта господарювання у вигляді застосування штрафних санкцій в разі недотримання строків перерахування таких коштів.

Як передбачено абзацом 2 п. 4 «Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, відкритих у банках та/або органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 11 від 12.01.2011, відповідальність для сільськогосподарського підприємства (у відповідності до законодавства) наступає лише в разі нецільового використання суми податку на додану вартість.

Таким чином, положеннями вищевказаного Порядку №11передбачений єдиний випадок в разі настання якого до сільськогосподарського підприємства може бути застосовано відповідальність у вигляді застосування штрафних санкції. Даний перелік є виключним і не передбачає інших умов для застосування такої відповідальності.

Відповідно до пп.14.1.265 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За приписами ст. 126 Податкового кодексу України штрафні санкції за порушення строків сплати узгодженого податкового зобов'язання застосовуються у відсотках від суми погашеного податкового боргу.

Враховуючи відсутність у позивача податкового боргу, штрафні санкції відповідно до ст. 126 Податкового кодексу України до нього не застосовуються.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що податковим органом було безпідставно застосовано до позивача штрафні санкції за несвоєчасну сплату сум податкового зобов'язання.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент проведення перевірки та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) встановлено право контролюючих органів проводити перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно вимог пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій).

За змістом пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Отже, камеральна перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, та за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника. Тобто, перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.

Фактично предмет камеральної перевірки передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).

Відповідно до п. 76.3 ст. 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Таким чином, у контролюючого органу відсутні повноваження під час проведення камеральної перевірки досліджувати питання своєчасності сплати податків, оскільки останні перебувають поза межами даної перевірки.

Питання ж своєчасності нарахування та сплати податків та зборів до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року №1797-VIII, положення якого набрали чинності з 01 січня 2017 року, могли бути предметом лише документальної перевірки, якій властиві інші ознаки в залежності від виду такої (виїзна, невиїзна, планова, позапланова).

В даному випадку, відповідач вийшов за межі предмету камеральної перевірки, у зв'язку з чим акт такої перевірки є доказом, здобутим з порушенням Закону, що призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. Відповідно, прийняте на його підставі податкове повідомлення - рішення не є правомірними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду справа №817/98/16 від 15 червня 2018 року

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення № від 27.10.2017.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Посилання апелянта на ту обставину, що позивач як суб'єкт спеціального режиму оподаткування відповідно до позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 16.02.2016 по справі №2а/2370/2588/2012, хоч і не перераховує суму ПДВ до бюджету, а залишає їх на своєму спеціальному рахунку не звільняється від виконання інших обов'язків, а тому допустив несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов'язання, що слугувало підставою для нарахування штрафних санкцій, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням суду, що набрало законної сили встановлено, що зазначене податкове зобов'язання не набуло статусу узгодженого.

Крім того, апелянтом зазначено про помилковості тверджень, що камеральна перевірка не може проводитись з тих самих підстав та обставин, що були предметом планової перевірки. Колегія суддів не бере до уваги зазначені посилання податкового органу, оскільки у контролюючого органу взагалі відсутні повноваження під час проведення камеральної перевірки досліджувати питання своєчасності сплати податків, оскільки останні перебувають поза межами даної перевірки. Крім того відповідач вийшов за межі предмету камеральної перевірки, у зв'язку з чим акт такої перевірки є доказом, здобутим з порушенням Закону, що призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а відповідно, прийняте на його підставі податкове повідомлення - рішення не є правомірними.

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2018 року.