Справа № 806/2995/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
про повернення позовної заяви
25 червня 2018 року м. Житомир справа №806/2995/18
Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О. Г., розглянувши позовну заяву Керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1, третя особа: Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області про стягнення коштів,
Перевіряючи матеріали позовної заяви на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви з наступних підстав.
Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення визначених законом вимог.
Положеннями частини шостої статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов'язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Позивачем на виконання ч.6 ст. 161 КАС України разом із позовною заявою подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення із позовом до суду та поновлення такого строку. В обґрунтування вказаного клопотання зазначає, що остаточно про несплату заборгованості відповідачем прокуратура дізналась лише 13.02.2018, а причини несвоєчасного подання позовної заяви є поважними, а тому позивачем дотримано тримісячний строк звернення із позовом до суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
У відповідності до п.12 ч.1 ст.4 КАС України судове рішення - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції.
Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Питання щодо моменту з якого у Новоград-Волинської місцевої прокуратури виникло право на пред'явлення вимог до ОСОБА_1 щодо стягнення 8 758,46 грн на підставі розрахунку №013713 від 06.10.2017, зокрема, були предметом розгляду в адміністративній страві №806/1059/18.
Так, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року у справі №806/1059/18 позовну заяву керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури до ОСОБА_1 про стягнення 8758,46 грн залишено без розгляду.
Судом по справі №806/1059/18 встановлено, що згідно листа №4216/32-17 від 03.11.2017 прокуратура про порушення інтересів держави дізналася 10.11.2017. Таким чином, з вказаної дати, у прокурора виникло право на предявлення визначених законом вимог та у відповідності до ч.2 ст.122 КАС України, тримісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом інтересів держави.
Ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року у справі №806/1059/18 набрала законної сили 13 квітня 2018 року.

Положеннями статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер'їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії").

Суд звертає увагу позивача, що доводи прокурора, викладені у клопотанні, не спростовують висновків суду, викладених у ухвалі суду від 10.04.2018 у справі №806/1059/18 щодо пропуску строку звернення до суду.

Наявність та здійснення певних внутрішніх процедур не є підставою для пропуску строку звернення із позовом до суду та не свідчить про наявність поважних причин щодо такого пропуску. Крім того, вказані у клопотання додаткові запити, що були здійснені органом прокуратури, не спростовують факту, що про порушення інтересів держави орган прокуратури дізнався 10.11.2017, а лише свідчать на користь висновку про вжиття додаткових дій, заходів в частині збирання та отримання письмових доказів перед поданням позовної заяви. Вказані обставини не зупиняють перебіг процесуального строку, протягом якого особа може звернутися із позовом до суду.

Доводи позивача щодо повернення позовної заяви внаслідок повторного звернення із позовом до суду як підстави для поновлення строків звернення із позовом до суду є безпідставними з огляду на наступне.

Так, частиною восьмою статті 169 КАС України визначено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Водночас, положення статті 169 КАС України не містять норми про поновлення строків звернення із позовом до суду у разі повторного подання позовної заяви в загальному порядку.

Суд звертає увагу позивача, що посилання на те, що позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду стосується випадків відмови у відкритті провадження та скасування судом апеляційної інстанції такої ухвали про відмову у відкритті провадження.

Положення частини четвертої статті 170 КАС України на випадки подання позовної заяви, після її попереднього повернення позивачу або залишення без розгляду, не розповсюджуються.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та матеріалів позовної заяви, суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, відсутності поважних причин для його пропуску та поновлення.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора в інтересах держави та наявності у позивача адміністративної процесуальної дієздатності, суд зазначає наступне.

Так, в обґрунтування наявності підстав представництва інтересів держави в суді прокурор, зокрема, посилається на неможливість звернення Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області та Державної служби України з безпеки на транспорті до суду із позовом.

Суд не погоджується із доводами прокурора про неможливість звернення Державної служби України з безпеки на транспорті із вказаним позовом до суду з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст.53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч.4 ст.53 КАС України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (в редакції, чинній на момент звернення із позовом до суду, далі - Закон №1697-VII).

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_2 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст. 129 Конституції України).

Виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначено Законом №1697-VII.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Враховуючи вищевикладене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини). Вказані міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті та Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення №103).

Відповідно до п. 1 Положення №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Пунктом 4 Положення №103 передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Згідно пп.15, 27 п.5 Положення №103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

У відповідності до абзацу першого п. 8 Положення №103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) під час здійснення своїх повноважень діє як суб'єкт владних повноважень, а також є органом наділеним спеціальною компетенцією, якому надано повноваження щодо реалізації політики держави з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Відповідно до ч.2 ст.46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб'єкти владних повноважень.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України), незалежно від того, хто подав адміністративний позов - сама ця особа (суб'єкт) чи її (його) представник.

Пунктом 26 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок №879) передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Суд звертає увагу позивача, що постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 у Положенні №103 підпункт 27 пункту 5 після слова нарахування доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення".

Вказані зміни у до пп.27 п.5 Положення №103 набрали чинності 03.05.2018, в той час, як позивач звернувся із вказаним позовом до суду 18.06.2018, що підтверджується відповідною відміткою на конверті, в якому надійшла позовна заява.

Таким чином, відповідно до пп.27 п.5 Положення №103 саме Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Враховуючи положення п.1, пп.27 п.5 Положення №103, Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-III та інші підзаконні нормативно-правові акти про автомобільний транспорт, Державна служба України з безпеки на транспорті має можливість та підстави на стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування, що випливає з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Вказаний суб'єкт владних повноважень має можливість звертатися до суду із позовом як безпосередньо, так і в особі своїх відокремлених структурних підрозділів, зокрема, в особі Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області.

Висновок суду про можливість та наявність повноважень щодо такого звернення також підтверджується неодноразовим фактичним зверненням даного суб'єкта владних повноважень до адміністративних судів із позовами вказаної категорії. Зокрема, Державна служба України з безпеки на транспорті була позивачем у наступних адміністративних справах щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом: №806/1522/17 (рішення від 05.03.2018, дата набрання законної сили: 05.04.2018); №826/19204/16 (рішення від 05.02.2018, дата набрання законної сили: 20.03.2018); №806/3015/16 (постанова від 03.02.2017, дата набрання законної сили: 31.05.2017); №806/1493/17 (постанова від 17.10.2017, дата набрання законної сили: 21.11.2017); №806/1293/17 (постанова від 24.05.2017, дата набрання законної сили: 10.06.2017); №806/473/17 (постанова від 17.11.2017, дата набрання законної сили: 13.12.2017); №806/238/17 (постанова від 11.04.2017, дата набрання законної сили: 06.05.2017).

Здійснивши системний аналіз положень ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" суд зазначає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний субєкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Враховуючи наявність суб'єкта владних повноважень, який має можливість самостійно звернутися із позовом до суду, суд дійшов висновку, що прокурором не було доведено наявність передбачених законом виключних випадків, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 (адміністративне провадження №К/9901/2564/17)

Крім того, прокурором в порушення ст.53 КАС України позовну заяву подано "в інтересах держави", внаслідок чого прокурор набуває статусу позивача. Водночас, прокурор посилається неможливість звернення Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, Державної служби України з безпеки на транспорті із вказаним позовом, а в такому випадку позовна заява повинна була бути подана прокурором в особі вказаного суб'єкта владних повноважень, а прокурор - набути статусу представника позивача.

Таким чином, прокурором в порушення вимог ч.ч. 3,4 ст.23 Закону №1697-VII, ч.4 ст.53 КАС України не наведено належного та достатнього обґрунтування, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також визначені законом підстави для звернення до суду прокурора із зазначеним позовом за можливості такого звернення Державною службою України з безпеки на транспорті.

Пунктом сьомим частини четвертої статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з п.3 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 123 КАС України визначено, що якщо викладенні у клопотанні про поновлення строку звернення до адміністративного суду підстави для поновлення строку звернення будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною шостою статті 169 КАС України встановлено, що про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Враховуючи відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави та пропуску строку звернення із позовом до суду, суд дійшов висновку, що позовна заява Керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави підлягає поверненню.

Керуючись статтями 53, 122, 123, 169, 243, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву Керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1, третя особа: Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області про стягнення коштів - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова