Справа № 813/3623/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2018 року

Київ

справа №813/3623/16

провадження №К/9901/29706/18, К/9901/29707/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 813/3623/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Львівської області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційними скаргами Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Потабенко В. А., суддів: Сакалоша В. М., Брильовського Р. М., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Обрізко І. М., суддів: Носа С. П., Сапіги В. П.,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Головного управління ДФС у Львівської області (далі - ГУ ДФС у Львівської області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати незаконним та скасувати наказ ДФС України від 08 вересня 2016 року № 3113-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області;

визнати незаконним та скасувати наказ ГУ ДФС у Львівської області від 19 вересня 2016 року № 325-о "Про оголошення наказу ДФС України про звільнення ОСОБА_1";

поновити позивача на посаді заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області з 20 вересня 2016 року;

стягнути з ГУ ДФС у Львівської області в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В мотивування позову зазначає, що з квітня 1994 року він проходив службу в податкових органах на різних посадах, останню посаду з яких, починаючи з 18 лютого 2015 року обіймав заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Однак, 08 вересня 2016 року Головою ДФС України видано наказ № 3113-о, яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), через скорочення штатів.

Позивач вказує, що при звільненні не було враховано його переважного права на залишенні на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією.

Вважаючи дії відповідача незаконними, ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав звернувсь до суду з вимогою про скасування наказу щодо його звільнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2017 року, позовні вимоги.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови ДФС України від 08 вересня 2016 року № 3113-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Львівської області від 19 вересня 2016 року № 325-о "Про оголошення наказу ДФС України про звільнення ОСОБА_1".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області з 20 вересня 2016 року.

Стягнуто з ГУ ДФС у Львівської області в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13985,41 гривень.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційних скаргах відповідачі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Свою касаційну скаргу ДФС України мотивує неврахуванням судами попередніх інстанцій проведеної реорганізації до структури Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, внаслідок якої відбулися структурні зміни та скорочення штатної чисельності, а відтак оскаржуваний наказ про звільнення позивача є правомірним.

Аналогічні обґрунтування вказані і в касаційній скарзі ГУ ДФС у Львівській області.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з квітня 1994 року по серпень 2003 року ОСОБА_1 проходив службу в податкових органах на різних посадах.

Відповідно до наказу ДФС України від 18 лютого 2015 року № 592-о позивача призначено на посаду заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

В процесі реорганізації Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області наказом Голови ДФС України від 08 вересня 2016 року № 3113-о та виданим на його виконання наказом ГУ ДФС у Львівській області від 19 вересня 2016 року № 325-о позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади внаслідок нез'ясування можливості використання ОСОБА_1 для подальшого проходження служби в податкових органах. Крім того, при звільненні не було враховано і тієї обставини, що у позивача на утриманні перебуває неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом з дитинства.

Зазначена позиція була підтримана і Львівським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

За змістом статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників.

З матеріалів справи вбачається, що в органах податкової служби була здійснена реорганізація, та як наслідок в Сокальській ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області проведено скорочення штатів, у зв'язку з чим 13 червня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

У свою чергу, відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

За визначенням пунктів 8, 13, 20, 21 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Отже, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

З матеріалів справи вбачається, що з квітня 1994 року ОСОБА_1 проходив службу в податкових органах на різних посадах, останню посаду з яких, починаючи з 18 лютого 2015 року обіймав заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення, проте на протязі періоду перед безпосередньо звільненням, тобто до 08 вересня 2016 року жодних заходів на виконання вимог наведеної норми відповідачем проведено не було.

Так, 31 травня 2016 року ГУ ДФС у Львівській області запропоновано позивачу іншу посаду, а саме заступника начальника - начальника Бродівського відділення Буської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пропозиції та поданням начальника ГУ ДФС у Львівській області, що скеровувалося на ім'я Голови ДФС України Насірову Р. М.

З вказаною пропозицією позивач погодився, однак, в подальшому ця пропозиція не була підтримана ДФС України, що вбачається з відповіді ДФС України "Про результати розгляду подання" вх. № 3093/8 від 26 липня 2016 року, внаслідок чого ОСОБА_1 на підставі оскаржуваних наказів звільнено із займаної посади.

З цього приводу слід зазначити, що пропозиція особі, яка підлягає звільненню з посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва, іншої посади, повинна мати реальний характер, а не формально відображати виконання вимог статті 49-2 КЗпП України.

Вказане свідчить про протиправність дій ДФС України при винесенні наказу Голови ДФС України від 08 вересня 2016 року № 3113-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, а відтак, і про протиправність самого наказу, адже протиправні дії не можуть породжувати будь-яких правомірних наслідків.

Разом з цим Верховний Суд звертає увагу, що звільняючи ОСОБА_1 з органів податкової служби, ДФС України не було враховано і тієї обставини, що у позивача на утриманні перебуває неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом з дитинства.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність оскаржуваних наказів ДФС України від 08 вересня 2016 року № 3113-о та ГУ ДФС у Львівської області від 19 вересня 2016 року № 325-о щодо звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, через скорочення штатів.

Доводи ж касаційних скарг не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Львівської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець