Справа № 22-а-25321/11
Суддя: Кірсанова Л. І.
Дата ухвалення: 2011-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія :соц..виплати ЧАЕС доповідач - Кірсанова Л.1.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П., Трішкової І.Ю.

при секретарі Гребенщіковій Ю. В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області про визнання протиправними дій відповідача та стягнення недоотриманої суми щорічної допомоги на оздоровлення,-

ВСТАНОВИЛА:

9 травня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позором до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області (далі - УПСЗН Лозівської міської ради) про визнання дій неправомірними.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії. , тому відповідно до статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІ1 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»/далі - ОСОБА_2 № 796-ХІІ/ має право на виплату йому щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п»яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної шати визначається на момент виплати. Відповідач ці обставини не брав до уваги та за 2007-2009 рік виплатив йому щорічну допомогу в розмірі, встановленому постановою Кабінету Ліністрів України. Вважає, що такі розміри щорічної допомоги визначені без урахувань положень ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Просив визнати дії відповідача протиправними та стягнути з УПСЗН Лозівської міської ради недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення в сумі 7775,00 грн.

В судове засідання відповідач не з'явився, , надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. В запереченнях на позов просив в задоволенні позову відмовити, вказуючи на те,що ст. 101 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» Верховна Рада України делегувала Кабінету Міністрів України право встановлювати розміри щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в абсолютних сумах у межах асигнувань. У 2008 році виплата щорічної допомоги на оздоровлення особам постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульована статтею 73 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про (несення змін до деяких законодавчих актів України», що містила бланкетний нормативно-правовий припис, яким надавалося право Кабінету Міністрів України у 2008 році (встановлювати розміри соціальних виплат, які в абсолютних сумах у межах асигнувань. У 2009 році виплата щорічної допомоги на оздоровлення особам постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи регулювалась статтею 71 Закону України «Про державний іюджет України на 2009». що містила бланкетний нормативно-правовий припис яким вдавалося право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які в абсолютних сумах у межах асигнувань відповідно до законодавства . У зв'язку з цим, УПСЗН при Лозівській райдержадміністрації здійснювало виплати позивачу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562.

Рішеннім Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 липня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача щодо недонарахування ОСОБА_1 В.1.щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

Покладено обов'язок на відповідача провести ОСОБА_1 перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати, та провести виплату належної суми відповідно до закону, з урахуванням виплаченої суми. В кішій частині позовних вимог відмовити.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 8(вісім) гривень 50 копійок.

Стягнуто з відповідача на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 (тридцять сім) гривень 00 копійок.

Не погодившись з таким вирішенням справи управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області подало апеляційну скаргу , в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, зясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-Х1І «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачена допомога на оздоровлення в розмірі п»яти інімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Матеріали справи свідчать, , що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чрнобильскій АЕС 2 категорії, і відповідно до ст. 48 Закону № 796-Х1І він має право на державну соціальну підтримку у вигляді щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент вмплати. За період 2007- 2009 роки позивачу було виплачено щорічну допомогу на :доровлення у розмірі 300 гри.

В квітні 2010 року позивач звернувся до УПСЗН Лозівської міської ради із заявою про перерахунок і виплату йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 рік в законодавчо встановлених розмірах (а. с..5), на яку отримав відповідь -відмову від 28.04.2010 року (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2007 та лютому 2008 року позивачу була виплачена щорічна грошова допомога на оздоровлення в розмірах, встановлених ст.48 кону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок лрнобильської катастрофи", з урахуванням змін, які вносились Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Частиною 2 ст. 95 Конституцією України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, які встановлюються законом про державний бюджет України.

Дію ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зупинено на 2007 рік в частині визначення розміру плати щорічної допомоги на оздоровлення, згідно із ст.71 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік" від 19.12.2006 року №489-У.

Зупинення ст.48 ОСОБА_2 України №796-ХІІ на 2007 рік, передбачене ст.71 Закону України від

.12.2006 року №489-У, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007.

Редакцію ч.4 ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" змінено Законом України "Про іржавний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" в частині порядку визначення розміру виплати щорічної допомоги на цоровлення.

Такі зміни даного закону на 2008 рік, передбачені положеннями розділу II Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих аків України", визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року ,№10-рп/2008.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положення деяких пунктів статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та положення деяких пунктів розділу II Закону України "Про Державний бюджетУкраїни на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" втратили чинність з дня ухвалення рішень Конституційним Судом, тобто після проведення виплат. Кошти, виплачені до прийняття рішення Конституційним судом, є такими, що виплачені в розмірі встановленому законом на момент виплати.

В зв»язку з наведеним суд першої внстнції правильно визнав, що за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Таким чином, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, встановлених законом про Державний бюджет на відповідний рік, діяли правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначено діючим і законодавством України. До того ж вказані виплати здійснюються щороку та мають разовий характер, то право особи на їх отримання та обов'язок органів соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, розмір яких визначається на час їх здійснення.

Оскільки позивач вказаним правом вже скористався., районний суд правильно визначив , що вимоги позивача щодо перерахунку і виплати йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2008 роки не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача стосовно перерахунку і виплатіи йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідач мав діяти у відповідності з приписами діючої ст. 48 Закону № 796-ХІІ і нараховувати та здійснювати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі, передбаченому цим законом.

Згідно ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» Кабінету Міністрів України було надано право встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плата в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Наведене свідчить про те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2009 рік» не встановлювався конкретний розмір соціальних виплат, а надавалось Кабінету Міністрів України право встановлювати розміри соціальних виплат, розмір яких залежить від мінімальної заробітної плати. ОСОБА_2 не надавав Кабінету Міністрів України права встановлювати розмір соціальних виплат, оскільки їх розмір є визначеним ст. 48 Закону № 796-ХН.

Зі змісту Закону № 796-ХІІ також убачається, що на Кабінет Міністрів України не покладався обов'язок по зменшенню сум допомоги, встановлених Законом. Більше того, частиною 1 ст. 67 цього ж Закону передбачено, що конкретні розміри всіх виплат підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Крім цього стаття 71 Закону № 796-ХІІ прямо передбачає особливості внесення змін до нього. В ній вказано, що дія положень Закону № 796-ХІІ не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Оскільки в подаїьшому будь-яких рішень з цих питань Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України не приймаюсь, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме ст. 48 Закону № 796-ХІІ та положення інших законів щодо встановлення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний рік. Зміст законів України, якими мають встановлюватися розміри мінімальних заробітних плат, свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливості застосування цих розмірів для реалізації положень ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, і тому, враховуючи частину 3 ст. 22 Конституції України, звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України № 7%-Х1І. є безпідставним.

За таких обставин сук першої інстанції правильно встановив, що право позивача на отримання щорічної грошової допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному ст.48 Закону № 796-ХІІ також випливає і із положень п.6 ч.І ст. 92 Конституції України, яким встановлено, що основи соціального захисту визначаються виключно законами України, а єдиним органом законодавчої влади в Україні згідно ст. 75 Конституції України є парламент - Верховна Рада України. Тому посилання відповідача на застосування Постанови Кабінету Міністрів України при здійсненні виплат щорічнної допомоги на оздоровлення позивачу є безпідставними.

Таким чином, районний суд обґрунтовано визнав доведеною протиправність дій відповідача по невиконанню приписів ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вимоги про стягнення з відповідача щорічної допомоги на оздоровлення у визначеній позивачем грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки такі виплати не були йому нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування щорічної допомоги на оздоровлення замість органу, якому надані такі повноваження.

Судові витрати по справі обгрунтовано визнано підлягаючими розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин

справи.

Судова колегія, перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає , що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 200 КАС України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 195, п. 4 ст. 198, 200. 203, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня отримання її копії шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий

Судді