Справа № 815/6399/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 р.м. ОдесаСправа № 815/6399/17

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 27 березня 2018 року у складі колегії суддів: головуючого судді Іванова Е.А., суддів Аракелян М.М., Юхтенко Л.Р. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Апеляційного суду Одеської області, Державної судової адміністрації України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправною відмови, визнання неправомірною бездіяльність, зобов'язання виділити кошти з бюджетної програми 0501150 для виплати вихідної допомоги та стягнення вихідної допомоги у розмірі 1126964 грн., -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Одеської області, Державної судової адміністрації України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому позивач просив: визнати протиправною відмову Апеляційного суду Одеської області в нарахуванні та виплаті судді у відставці вихідної допомоги (оформлену листом від 30.10.2017 року); визнати неправомірною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Одеської області на здійснення виплат належної йому суми вихідної допомоги при звільненні судді у відставку; зобов'язати ДСА України виділити Апеляційному суду Одеської області кошти з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», розпорядником якої є ДСА України для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 34-ох місячних заробітних плат за останньою посадою на день звільнення у розмірі 1126964 грн.; зобов'язати Апеляційний суд Одеської області нарахувати позивачу вихідну допомогу без сплати податку у розмірі 34-ох місячних заробітних плат за останньою посадою на день звільнення у розмірі 1126964 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про задоволення заявлених вимог, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції, зокрема, норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 року № 1515-VIII ОСОБА_5 звільнено з посади судді Апеляційного суду Одеської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Апеляційного суду Одеської області від 12.10.2016 року № 157-ос позивача виключено із списочного складу суддів Апеляційного суду Одеської області.

Наказом Апеляційного суду Одеської області від 20.10.2017 року № 186-ос у зв'язку з перебуванням позивача на момент виключення із списочного складу суддів на лікарняному внесено зміни до наказу від 12.10.2016 року № 157-ос, а саме визначено, що позивача виключено зі списочного складу суддів Апеляційного суду Одеської області 03.10.2016 року.

25.10.2017 року позивач звернувся до Апеляційного суду Одеської області із заявою, в якій просив внести зміни до наведених вище наказів шляхом їх доповнення в частині виплати останньому вихідної допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Листом від 30.10.2017 року відповідачем було відмовлено позивачу у задоволенні поданої ним заяви, посилаючись на відсутність підстав для виплати наведеної вище вихідної допомоги.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов'язання нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI була виключена, а інші законодавчі акти такої виплати не передбачали.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, з огляду на викладене.

Відповідно до ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (чинного та в редакції на час прийняття постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 року № 1515-VIII), суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Так, положеннями п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України (у вказаній редакції) визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (чинного та в редакції на час прийняття постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 року № 1515-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частинами 2, 3 статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (чинного та в редакції на час прийняття постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 року № 1515-VIII) передбачено, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Відповідно до частини 3 статті 7 Указу Президента України від 10.06.1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України, зокрема, постанови про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Також, статтею 138 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10.02.2010 року № 1861-VI, передбачено порядок прийняття постанов та інших актів Верховної Ради.

Зокрема, ч. 2 даної статті передбачено, що постанови Верховної Ради приймаються з конкретних питань з метою здійснення її установчої, організаційної, контрольної та інших функцій. Такі постанови Верховної Ради набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не передбачено самою постановою.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що прийняття рішень про звільнення судді у відставку відноситься до повноважень Верховної Ради України, рішення якої з цього питання набувають чинності в день їх прийняття.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Одеської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку, постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 1515-VIII, яка прийнята та відповідно набрала чинності 08.09.2016 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року).

Водночас, редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, яка діяла станом на 08.09.2016 року, не передбачала право судді, який вийшов у відставку на отримання вихідної допомоги.

Посилання позивача, як в заявленому позову, так і в поданій апеляційній скарзі, на положення ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (в редакції до 01.04.2014 року), відповідно до яких судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Законом України від 27.03.2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до вказаного Закону № 2453-VI, а саме, виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою»).

Згідно приписів Прикінцевих положень Закону України від 27.03.2014 року № 1166-VII зміни, передбачені Розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону № 2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону у вказаний період були чинними, неконституційними не визнавались.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивача звільнено з посади судді у відставку постановою Верховної Ради України, що прийнята та набрала чинності 08.09.2016 року, та чинними на цю дату положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI не було передбачено виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, то відсутні правові підстави для зобов'язання відповідачів здійснити нарахування та виплату такої допомоги.

Посилання позивача в обґрунтування апеляційної скарги на те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у рішенні від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відмова відповідачів нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його такого права, оскільки, як вже зазначалось судом, як на час звернення позивача із заявою про відставку, так і на момент прийняття рішення про звільнення позивача за його заявою, чинними на ці дати положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI не було передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні.

Доходячи наведених висновків колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року.

Так, у наведеному рішенні Європейський суд вказав, що положення статті 1 Першого протоколу не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам («Стек та інші проти Сполученого Корлівства» (Stec and Others v. the United Kingdom), заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X), доки існує законодавче право.

Європейський суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі («Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню («Stran Greek Refineries» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301).

Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).

Разом з цим, Європейський суд з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, дійшов висновку, що не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, Європейський суд вказав, що навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мине володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000-XII).

Європейський суд зазначив, що у цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд дійшов висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу.

Європейський суд також зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (ухвала щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceiзгo Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи вказані положення чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин, з урахуванням наведених рішень Конституційного Суду України, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини, оскільки на час звернення позивача із заявою про відставку, так і на момент прийняття рішення про звільнення позивача за його заявою, чинними на ці дати положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI не було передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, відповідні законодавчі зміни на ці дати були чинними та неконституційними станом по теперішній час не визнавались, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для зобов'язання відповідачів здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування наведених положень норм матеріального права відповідають правовій позиції Верхового Суду, викладеній зокрема, у постановах від 26.04.2018 року № 803/376/17, від 16.05.2018 року № 804/911/16 та № 820/1027/17, від 23.05.2018 року № 806/898/17, від 30.05.2018 року № 808/1090/16 та № 818/434/16.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Апеляційного суду Одеської області, Державної судової адміністрації України, за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправною відмови, визнання неправомірною бездіяльність, зобов'язання виділити кошти з бюджетної програми 0501150 для виплати вихідної допомоги та стягнення вихідної допомоги у розмірі 1126964 грн. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 26 червня 2018 року.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець