Справа № 826/2686/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 червня 2018 року № 826/2686/18

Окружний адміністративний суд м. Києва в складі: головуючої судді Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Національний банк України, про визнання протиправними та скасування постанов,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Національний банк України (далі по тексту - третя особа, НБУ) в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 169 634,78 грн. по виконавчому провадженню №34181903;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 320 540,15 грн. по виконавчому провадженню №34182467.

На обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про порушення відповідачем вимог Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», що призвело до прийняття протиправних постанов та, як наслідок, позивач був двічі притягнутий до майнової відповідальності у вигляді подвійного стягнення виконавчого збору по кожному виконавчому провадженню.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Крім того, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача ОСОБА_4, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що відповідачем здійснено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, а саме: виявлено майно боржника, описано та накладено на нього арешт, передано майно на електронні торги, передано стягувачу в рахунок погашення боргу відповідно до ст. 61 Закону, стягнуто виконавчий збір згідно ціни майна трьох електронних торгів.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, представники позивача та відповідача заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 07 червня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, позивач не погоджується з постановами державного виконавця про стягнення виконавчого збору у двох виконавчих провадженнях №34181903 та №34182467.

Стосовно виконавчого провадження №34181903 слід зазначити наступне.

Виконавче провадження № 34181903 було відкрито в рамках виконання виконавчого листа №1016/1041/2012 від 19.07.2012, виданого Макарівським районним судом Київської області, в рахунок погашення боргу за кредитним договором №15 від 06.11.2008 у розмірі 50 000 000,00 грн., за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3 569 972,01 грн. та пені у сумі 58 110,85 грн., а всього - 53 628 082,85 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №15/3 від 05.01.2010, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №20, земельну ділянку, що розташована в с. Мар'янівка Макарівського район, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 3,1009 га, що оцінена (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 6 285 214,21 грн. та належить на праві власності згідно Державного акту на право власності на Земельну ділянку серії НОМЕР_3 ОСОБА_1, шляхом продажу її на прилюдних торгах.

У 2017 році зазначена земельна ділянка була виставлена державним виконавцем на прилюдні торги, які не відбулися у зв'язку з відсутністю учасників.

Стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, у зв'язку з чим 02.01.2018 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №34181903 на підставі пункту 15 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

У оскаржуваній постанові №34181903 зазначено: «стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Мар'янівка, Макарівського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 3,1009 га, шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 1 696 347,80 грн. Згідно статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника в розмірі 169 634,78 грн.».

Відносно виконавчого провадження №34182467 суд зазначає наступне.

Виконавче провадження №34182467 було відкрито з виконання виконавчого листа №1016/98/2012 від 08.05.2012, виданого Макарівським районним судом Київської області, в рахунок погашення боргу за кредитним договором №15 від 06.11.2008 у розмірі 50 000 000,00 грн., за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі З 569 972,01 грн. та пені у сумі 58 110,85 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №15/5 від 05.01.2010, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №18, земельну ділянку, що розташована в с. Мар'янівка Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 6,2771 га, що оцінена (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 12 723 053,99 грн., шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У 2017 році зазначена земельна ділянка була виставлена державним виконавцем на прилюдні торги, які не відбулися у зв'язку з відсутністю учасників.

Стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, у зв'язку з чим 02.01.2018 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №34182467 на підставі пункту 15 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

У оскаржуваній Постанові №34182467 зазначено: «стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Мар'янівка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 6,2771 га, шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 3 205 401,50 грн. Згідно статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника в розмірі 320 540,15 грн.».

Отже, вважаючи вказані вище постанови відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною п'ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Також, частиною п'ятою статті 26 вказаного Закону встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частини першої статті 27 вказаного Закону України виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У період перебування виконавчих листів на виконанні у Державній виконавчій службі з 06.08.2012 по 05.10.2016 року діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, яка передбачала строк для самостійного виконання рішення суду боржником та стягнення виконавчого збору у випадку невиконання рішення суду у встановлений на добровільне (самостійне) виконання строк.

Як убачається з матеріалів справи, отримавши постанови про відкриття виконавчих проваджень, з метою недопущення примусового виконання рішень, бажаючи добровільно виконати рішення суду, ОСОБА_6 здійснив дії щодо добровільного виконання судових рішень.

Оскільки чинне законодавство не передбачало звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження безпосередньо боржником, ОСОБА_6 звернувся до компетентних органів з проханням надати роз'яснення щодо самостійного і добровільного виконання ним рішень Макарівського районного суду, а також неодноразово заявляв про свою готовність виконати рішення судів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів.

А саме, 25.09.2012 позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з листом №1371, в якому просив надати письмові роз'яснення щодо порядку самостійного виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, якщо проведення прилюдних торгів здійснюється за ініціативою державного виконавця.

У відповідь на вказане вище відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надіслав позивачу лист №П-12815/5-10 від 08.11.2012, в якому не наддав останньому роз'яснень стосовно поставлених питань, а лише процитував норми статей 17, 19, 21, 25, 27, 31 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо порядку відкриття виконавчого провадження, порядку реалізації боржником належного йому майна, зняття арешту з проданого майна тощо.

У подальшому, 26.09.2012 ОСОБА_6 звернувся до Міністра юстиції України з листом, в якому просив проконсультувати його з питань щодо добровільного виконання рішення суду.

Зазначений вище лист було переадресовано до Державної виконавчої служби України, яка в листі «Щодо надання роз'яснення» від 12.10.2012 №П-13310/4.2 процитувала окремі статті Закону України «Про виконавче провадження», а також Закону України «Про іпотеку». Жодних роз'яснень і конкретних відповідей на запитання ОСОБА_6 надано не було.

27.09.2012 ОСОБА_6 звернувся до відділу ДВС із заявою №1393, в якій зазначив про необхідність оперативного вирішення питання щодо виконання рішення суду з метою недопущення примусового виконання рішення та стягнення з нього виконавчого збору.

Також у відповідній заяві ОСОБА_6 зазначив, що він буде усіляко сприяти органам виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Відповіді на зазначене звернення не надійшло.

27.11.2013 по виконавчим провадженням №34181903 та №34182467 державним виконавцем прийняті постанови про стягнення виконавчого збору, які були скасовані рішеннями судів, що набрали законної сили.

Так, постанова про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню №34181903 визнана протиправною та скасована постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2014.

Постанова про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню №34182467 визнана протиправною та скасована рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29.02.2017, яке набрало законної сили.

Рішеннями вищезазначених судів, встановлені обставини неможливості боржником ОСОБА_6 самостійно виконати рішення суду.

Також, з матеріалами справи встановлено, що виконати рішення суду боржник не мав можливості, при цьому державний виконавець не здійснював примусові заходи по відношенню до боржника, державний виконавець здійснював процесуальні виконавчі дії, направлені на передачу іпотечного майна на реалізацію.

У період дії з 06.10.2016 по 02.01.2018 (під час дії чинного Закону України «Про виконавче провадження») державний виконавець не примушував боржника виконувати рішення суду, а позивач продовжував всіляко сприяти виконанню.

При цьому, як вже зазначалося вище, боржник виконував добросовісно всі обов'язки, покладені на нього законом.

Згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України №1404-VIII боржник зобов'язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення та своєчасно з'являтися на вимогу виконавця.

Так, ОСОБА_6 надав копії правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які підлягали продажу за рішенням суду, з'являвся на всі виклики державного виконавця, не оскаржував оцінку вартості земельних ділянок та результати прилюдних торгів з метою уникнення затягування виконання рішення суду.

Матеріалами справи встановлено, що виконавчі провадження №34181903 та №34182467 були закінченні на підставі пункту 15 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII - майно передано іпотекодержателю за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору стали вимоги частини 3 статті 40 Закону України №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, з підстав, передбачених п. 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов керувався статтями 3, 27, 40 Закону України №1404-VIII.

Згідно з частиною 2 статті 27 Закону України №1404-VIII при виконанні рішень майнового характеру з боржника державним виконавцем стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Тобто, законодавець чітко визначив: виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

Однак, частина 3 статті 40 Закону України №1404-VIII містить норми, які зобов'язують державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору та виконувати її у випадках, які не підпадають під визначення частини 2 статті 27 цього Закону.

Законодавець чітко визначив випадок, коли при реалізації майна стягується виконавчий збір, - при фактичній реалізації майна боржника, тобто при фактичному стягненню з боржника коштів.

Так, статтею 45 Закону України №1404-VIII передбачено, що грошові кошти, одержані від реалізації майна розподіляються державним виконавцем, в тому числі, і на стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Тобто, якщо б торги по продажу земельної ділянки відбулися, то з грошей, які надійшли від реалізації заставленого майна, державним виконавцем був би стягнутий виконавчий збір. Це повністю узгоджується з частиною першою статті 11 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Аналогічної правової позиції дотримується Окружний адміністративний суд м. Києва в постанові від 20.03.2017 у справі №826/1961/17, яка набрала чинності. В мотивувальній частині зазначеної постанови «суд приходить до висновку, що при здійсненні реалізації заставленого майна виконавчий збір має бути стягнутий з коштів, отриманих від реалізації заставленого майна».

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що постанови №34181903 та №34182467 порушують конституційні права позивача, визначені частиною 3 статті 22 та частиною 1 статті 58 Конституції України.

Частиною 3 статті 22 Конституції України визначена вимога, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, аналізуючи правовідносини між позивачем та органами виконавчої служби, а також законодавство, що їх регулювало та регулює, суд робить висновок, що по відношенню до ОСОБА_1 державний виконавець, при винесенні оскаржуваних постанов, застосував Закон, яким звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод учасника виконавчого провадження, та допущена зворотна дія закону у часі.

Як зазначалося вище, виконавчі провадження №34181903 та № 34182467 були відкриті 06.08.2012, тобто в період дії Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIV від 21.04.1999 (в чинній на момент відкриття виконавчого провадження редакції від 05.07.2012).

Відповідно до норм вказаного закону можливість добровільного (самостійного) виконання рішення суду була передбачена. Так, в частині 2 статті 25 вказаного закону було зазначено: у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.

Отже, строк для добровільного (самостійного) виконання рішення суду передбачено на законодавчому рівні. Стаття 28 вказаного закону регламентувала, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Як зазначалося вище, а також встановлено судовими рішеннями при оскарженні попередньої постанови про стягнення виконавчого збору, у ОСОБА_1 була відсутня можливість добровільно виконати рішення суду.

05.10.2016 набув чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016, який змінив правове регулювання спірних відносин. Тепер державний виконавець керується п. 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення», в якому зазначено, що після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 5 статті 26 нового Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору, тобто відразу після відкриття виконавчого провадження, без надання боржнику строку для добровільного виконання рішення суду, боржнику повідомляється про стягнення з нього виконавчого збору.

Тобто, в порівнянні з попереднім, чинним законом звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод учасника виконавчого провадження, що є порушенням вимог частини 2 статті 22 Конституції України.

Жодного строку на добровільне (самостійне) виконання рішення суду боржнику не надається, виконавчий збір при цьому стягується безумовно.

Таким чином, суд вважає, що оскаржувані постанови №34181903 та №34182467 підлягають скасуванню як такі, що прийняті державним виконавцем на підставі норм Закону, який звужує права боржника, та із застосуванням зворотної дії в часі закону, який не скасовує, а навпаки покладає додаткову відповідальність на особу.

Крім того, на думку суду, виконавчий збір не повинен стягуватися з боржника, оскільки останній не уникав виконання, всіляко йому сприяв, а до боржника, у свою чергу, не застосовувалися державним виконавцем примусові дії.

Також, суд звертає увагу на те, що по кожному виконавчому провадженню на разі одночасно існують по дві постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_6:

- по виконавчому провадженню №34181903 - постанова про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 в розмірі 5 362 808,00 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору від 02.01.2018 в розмірі 169 634, 78 грн.;

- по виконавчому провадженню №34182467 - постанова про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 в розмірі 5 362 808,00 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору від 02.01.2018 в розмірі 320 540, 15 грн.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241 - 247, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 169 634,78 грн. по виконавчому провадженню № 34181903.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 320 540,15 грн. по виконавчому провадженню № 34182467.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (08130, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 409 (одна тисяча чотириста дев'ять) гривень 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ЄРДПОУ 00015622).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко