Справа № 803/115/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 рокуЛьвів№ 876/3417/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1, м. Луцьк) у справі №803/115/18 за адміністративним позовом Державного підприємства Нововолинський ремонтно-механічний завод до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

26 січня 2018 року Державне підприємство Нововолинський ремонтно-механічний завод звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області в якому просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 27 жовтня 2017 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 27 жовтня 2017 року №, №.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області на користь Головного управління ДФС у Волинській області судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що перевіркою встановлено порушення п.57.1 ст.57, п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України, що платником ДП «Нововолинський РМЗ» протягом граничних строків несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобовязання із сплати податку на додану вартість за що передбачена відповідальність п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 Кодексу у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобовязання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобовязання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Апелянт зазначає, що твердження позивача щодо своєчасної сплати розстроченого рішенням суду податкового боргу виключає можливість нарахування ГУ ДФС у Волинській області штрафу за несвоєчасну оплату податкового зобовязання є необгрунтованим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства і позиції Верховного Суду.

Відповідач вважає, що незалежно від того, з яких причин платником податку не було своєчасно погашено узгоджену суму грошового зобов'язання, такий платник після фактичного погашення боргу повинен сплатити суму штрафу у розмірі, який залежить від терміну прострочення.

Обставини, які зумовлюють застосування штрафу, передбаченого пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, виникають у силу самого факту погашення грошового зобов'язання з простроченням строків, передбачених Податковим кодексом України, а не строків, визначених судом у порядку розстрочення виконання судового рішення згідно зі статтею 378 Кодексу адміністративного судочинства України. Судове рішення не може встановити інших строків сплати узгодженого податкового зобов'язання порівняно з тими, що визначені нормами Податкового кодексу України.

Врахувавши вищевикладене, апелянт зазначає, що розстрочення виконання судового рішення, застосоване адміністративним судом, не звільняє платника податків від відповідальності, передбаченої пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що ним було дотримано граничні строки сплати грошового зобовязання з податку на додану вартість, задекларованого у податкових деклараціях з ПДВ за лютий, квітень 2017 року, відтак відповідачем неправомірно застосовано до позивача штраф.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2017 року ГУ ДФС у Волинській області було проведено перевірку з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов'язань із сплати податку на додану вартість по деклараціях за лютий, квітень 2017 року та рішення суду про розстрочення податкового боргу №803/1155/13-а від 02.08.2013 року, за результатом якої складений акт №11148/03-20-12-05/00179000 від 11.10.2017 року.

Перевіркою встановлено, що позивачем несвоєчасно сплачено узгоджені суми податкового зобовязання із сплати податку на додану вартість, чим порушено пункт 57.1 статті 57, пункт 203.2 статті 203 Податкового кодексу України.

На підставі акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області винесено податкові повідомлення-рішення від 27.10.2017 року:

1) №, яким до позивача застосований штраф у розмірі 20% в сумі 20108,08 грн. за несвоєчасну сплату грошового зобовязання в розмірі 100540,40 грн.;

2) №, яким до позивача застосований штраф у розмірі 10% в сумі 1068,64 грн. за несвоєчасну сплату грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблений в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 10686,40 грн.

Позивачем було подано скаргу на вищевказані податкові повідомлення-рішення, за результатами розгляду якої рішенням ДФС України від 15.01.2018 року №1197/6/99-99-11-03-01-25 скарга була залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.

Абзацом першим пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України (далі ПК України) передбачено обов'язок платника податку самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, на платника податків покладено обов'язок здійснити встановлені строки сплату узгодженого грошового зобов'язання. Не сплачене у встановлений законом строк грошове зобов'язання визначається сумою податкового боргу платника податків.

Пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України передбачено, що у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже, передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов'язання у встановлені законом строки.

Зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк. Зміна строку сплати податку здійснюється, зокрема, у формі розстрочки (підпункт 32.1, підпункт 32.2 статті 32 Податкового кодексу України).

Розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу, відповідно до пункту 100.1 статті 100 Податкового кодексу України, є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру пені, визначеному пунктом 129.4 статті 129 цього Кодексу.

Пунктом 100.13 статті100 Податкового кодексу України передбачено, що порядок розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків встановлюється центральним органом державної податкової служби або спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи в межах їх повноважень.

На реалізацію наведеної бланкетної норми Податкового кодексу України Міністерством доходів і зборів України 10 жовтня 2013 року видано наказ №574 «Про затвердження Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платників податків», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 жовтня 2013 року за №1853/24385 (далі по тексту - Порядок №574).

Відповідно до пункту 3.9 Порядку №574 на розстрочені (відстрочені) грошові зобов'язання (податковий борг) пеня та штрафи не нараховуються з дати укладання (підписання) договору до закінчення строку дії договору про розстрочення (відстрочення) грошового зобов'язання (податкового боргу).

Таким чином, відповідно до наведених вище положень податкового законодавства, штрафні санкції не нараховуються тільки у разі прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення (відстрочення) сплати грошового зобов'язання (податкового боргу) саме з дати прийняття такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.06.2013 року у справі №803/1155/13-а задоволено позовні вимоги Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби (далі Нововолинська ОДПІ) та стягнуто з рахунків Державного підприємства Нововолинський ремонтно-механічний завод на користь держави податковий борг в сумі 759571,49 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2013 року розстрочено виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 05.06.2013 року в адміністративній справі №803/1155/13-а про стягнення податкового боргу в сумі 757 843,99 грн. на 60 календарних місяців шляхом щомісячної сплати коштів з серпня 2013 року по липень 2018 року.

12.08.2013 року між Нововолинською ОДПІ та ДП Нововолинський РМЗ укладено договір про розстрочення податкового боргу №104/803/1155/13-а, відповідно до якого розстрочено сплату податкового боргу на загальну суму 757843,99 грн. під проценти строком з 12.08.2013 року по 27.07.2018 року.

З викладеного слідує, що розстрочення (відстрочення) застосовується як у процедурі примусового стягнення податкового боргу, так і під час добровільного погашення платником грошових зобов'язань. А відтак, розстрочення (відстрочення) є лише законодавчо передбаченою формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу; відстрочення не можна розцінювати як окремий спосіб погашення податкового боргу, що виключає можливість застосування інших заходів з примусового стягнення податкового боргу; використання інституту розстрочення (відстрочення) не виключається і на стадії виконання судового рішення про примусове стягнення податкового боргу.

За таких обставин питання щодо розстрочення (відстрочення) сплати коштів у рахунок погашення податкового боргу за судовим рішенням належить до компетенції податкового органу, що свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції відносно того, що розстрочення судом у процесі виконання судового рішення присудженої ним з платника податків суми податкового боргу (сплата якої на час вирішення спору в суді вже є простроченою) не впливає на факт вчинення правопорушення, оскільки воно є вчиненим до моменту відповідного розстрочення, а тому розстрочення виконання не змінює обсягу відповідальності платника податків.

Частиною 2 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити, чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Відтак, розстрочення виконання судового рішення, застосоване адміністративним судом, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого статтею 126 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини першої, другої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення слід скасувати та прийняти нове яким в позові відмовити.

Керуючись ст. ст.243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року у справі №803/115/18 скасувати, та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства Нововолинський ремонтно-механічний завод до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повний текст постанови складений 27 червня 2018 року.