Справа № 2а-751/2010
Суддя: Солдаткін С. Г.
Дата ухвалення: 2010-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-751/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2010 року місто Шостка

Шосткінський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Солдаткіна С.Г.

при секретарі Нагорній Н.І.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянув у попередньому відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом: ОСОБА_1 до Головного управління внутрішніх військ МВС України про визнання недійсним рішення від 12.03.2010 року протоколом № 2 Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій відповідача, щодо неможливості визнати позивача учасником бойових дій, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2010 року ОСОБА_1 звернувся в міськрайонний суд з адміністративним позовом до Головного управління внутрішніх військ МВС України- про визнання недійсним рішення Комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій від 12.03.2010 року про відмову визнати позивача учасником бойових дій та зобовязання відповідача визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій із видачою посвідчення установленого зразка.

Під час судового розгляду справи позивач підтримав позов у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилався на п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», згідно з положеннями якого учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дія на території інших країн - військовослужбовці ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Позивач вважає, що відповідач неправомірно дійшов висновку про неможливість визнання його учасником бойових дій, оскільки з серпня 1988 року по серпень 1992 року проходив дійсну військову службу та навчався в Саратовському вищому військовому командному Краснознаменному училищі імені ОСОБА_5 МВС СРСР, в період навчання у 1989-1990 роках за рішенням уряду СРСР, розпорядженням командувача ВВ МВС СРСРС та за наказом начальника училища неодноразово був направлений у службове відрядження в район надзвичайного стану в м. Фергана Узбекської РСР у 1989 році та Азербайджанської РСР у 1990 році для виконання завдань по забезпеченню громадського порядку.

Представник відповідача позов не визнав, подав заперечення проти позовних вимог із посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 р. «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в якій визначено перелік держав та періоди бойових дій на їх території. В даному Переліку такі держави як Азербайджанська РСР та Узбецька РСР відсутні. Також відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на примітку 6 зазначеної постанови, де вказано, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Фактично позивач направлявся у службове відрядженні в межах однієї держави, а тому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

В період навчання у Саратовському вищому військовому командному Краснознаменному училищі імені ОСОБА_5 МВС СРСР у 1989-1990 роках за рішенням уряду СРСР позивач залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку на територіях республік Закавказзя та м. Фергана Узбекської РСР.

У відповідності до наказів начальника Саратовського вищого військового командного Краснознаменного училища імені ОСОБА_5 МВС СРСР від 05.06.1989 р. № 109, від 07.06.1990 р. № 109 позивач перебував у службових відрядженнях: у м. Фергана Узбекської РСР - з 05.06.1989 р. по 30.08.1989 р. та з 07.06.1990 р. по 23.07.1990 р. у Азербайджанській РСР з метою попередження і припинення збройних конфліктів, для виконання службових обовязків по охороні громадського порядку за надзвичайних обставин які були повязані з масовими антигромадськими- проявами на території Азербайджанської РСР та Узбецької РСР.

Дані факти підтверджуються довідкою центрального архіву внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації № 4/а/г-7495 від 03.02.2010 року. (а. с. 10-11)

Позивач звернувся до Комісії Головного управління внутрішніх Військ Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій із заявою про визнання його учасником бойових дій у звязку з виконанням ним спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території республік Закавказзя колишнього СРСР.

За результатом розгляду матеріалів ОСОБА_1 відповідач прийняв рішення про відмову позивачу у визнанні його учасником бойових дія за відсутністю правових підстав, про що свідчить лист - відповідь Головного управління внутрішніх військ МВС України про відмову у визначенні учасником бойових дій згідно протоколу від 12.03.2010 р. (а.с. 9)

У відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та. начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Суд дійшов висновку, що під визначенням «інші країни після 1979 року», яке міститься в Постанові Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року, слід розуміти в тому числі і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення «інші країни після 1979 року» міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни» слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Слід зазначити, що в примітці № 6 до позиції «інші країни після 1979 року» встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі

довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

На думку відповідача зазначена примітка свідчить про те, що позиція «інші країни після 1979 року» розповсюджується виключно на військових фахівців, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР в країни, на території яких велися бойові дії та на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

З таким твердженням відповідача суд не погоджується виходячи з наступного.

На відміну від інших приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7 до цього пункту, в яких безпосередньо зазначено, що вони поширюються на обмежене коло осіб, примітка № б до позиції «інші країни після 1979 року» лише встановлює, що надання пільг саме військовим фахівцям, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР, залежить від наявності довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. При цьому зазначена примітка № 6 ніяким чином не обмежує коло осіб на яких розповсюджується позиція «інші країни після 1979 року». Таким чином вважати що п. «інші країни після 1979 року» стосуються виключно військових фахівців, то направлялися Генеральним штабом Збройних Сил СРСР немає ніяких підстав.

Крім того слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначання терміну «бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Азербайджанської РСР та Узбецької РСР характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях. При цьому слід також враховувати, що загальновідомими фактами є те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме у період з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема в середньоазійських республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ у даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких були захист мирною населення та приборканні конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, що панувала у той період, не визнавалось, що в союзних республіках моглись вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів.

Проте, позивачем в судових засіданнях надані чисельні статті засобів масової інформації щодо подій на території Азербайджанської РСР та Узбецької РСР під час виконання позивачем спецзавдань МВС СРСР на зазначеній території. Відповідно до інформації, яка міститься в зазначених виданнях, на той час на території Азербайджанської РСР та Узбецької РСР відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.

Хоча Узбекистан та Азербайджан не включені у перелік держав і періодів бойових дій, судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території Узбецької РСР та Азербайджанської РСР і піддавав ризику своє життя і здоровя.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядуванні, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії та бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлений інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч. З ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо

доказуванні правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову

Відповідно до ч. З ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставив, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). В даному випадку відповідачем не враховано цілий ряд обставин, які мають значення для прийняття рішення щодо можливості надання позивачу статусу учасника бойових дій.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на нормах діючого законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 71,86. ст., 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити.

Визнати недійсним рішення Комісії Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій від 12.03.2010 р. протокол № 2 про відмову у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій.

Зобовязати Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України вчинити дії щодо визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видачі на його імя посвідчення установленого зразка.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Шосткинський міськрайсуд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складання в повному обсязі, і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційна оскарження, якщо заяву не було подано. Якщо було подано заяву, а апеляційна скарга не була подана у строк встановлений законом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. Уразі оскарження постанови, якщо вона не була скасована, вона набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського

міськрайонного суду ОСОБА_6