Справа № 816/146/17
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

Київ

справа №816/146/17

адміністративне провадження №К/9901/33841/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.,

за участю секретаря - Калініна О.С.,

учасники справи:

представник відповідача - Гаспарян С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

на постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 17.07.2017 (суддя Канигіна Т.С.)

та Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018 (судді Бартош Н.С., Мінаєва О.М., Курило Л.В.)

у справі №816/146/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - ДПІ) від 13.01.2017, якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежами військовий збір та податок на доходи фізичних осіб.

Позовні вимоги обґрунтовано помилковістю висновків ДПІ про порушення позивачем вимог податкового законодавства при визначені своїх податкових зобов'язань.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.07.2017, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018, позов задоволено:

визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ від 13.01.2017 №/22 та №/21;

стягнуто на користь судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 962, 01 грн.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, ДПІ звернулась з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та відмовити в задоволенні позову. При цьому скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог невірно оцінивши залучені до справи докази та неправильно застосувавши при цьому норми матеріального і процесуального права.

Позивач у своєму відзиві на касаційну скаргу вважає судові рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015).

Судові рішення попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв'язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ДПІ складено акт від 23.12.2016, в якому викладено висновок контролюючого органу про порушення позивачем:

- підпункту 177.4.4 пункту 177.4 статті 177, підпункту 44.1 статті 44, пункту 176.1 а) статті 176, пункту 177.10 статті 177 Податкового Кодексу України, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 88 134, 16 грн.;

- підпункту 1.2 пункту 161 підрозділу 10 Податкового кодексу України в результаті чого занижено сплату військового збору на суму 6 610, 06 грн.

- підпункту 44.1 статті 44, підпункту "а" пункту 176.1 статті 176, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України.

На цій підставі 13.01.2016 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №/21, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання за платежем військовий збір в сумі 8 262, 58 грн.;

- №/22, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачені за результатами річного декларування у загальному розмірі 132 201, 24 грн.

Свої дії щодо прийняття податкових повідомлень-рішень ДПІ обґрунтовує тим, що позивач безпідставно відніс до складу валових витрат 440 670, 81грн. Ця сума складається з 187 590, 89 грн., сплачених за надання ПП "Універсам Полтава», ТОВ "Копілка", ТОВ "Вересень плюс", ТОВ "ДНК ГРУПП" та ПАТ "Кременчукм'ясо" послуг, оскільки відсутні докази того, що вказані послуги було використано у господарській діяльності позивача, та 253 079, 92 грн., сплачених за оренду землі.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, внормовано положеннями статті 177 Податкового Кодексу України.

Пунктом 177.2. цієї статті обумовлено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, згідно підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких, зокрема, відносяться витрати на оплату оренди.

Позивачем до складу витрат включено орендну плату, яку ним було сплачено за оренду землі, що використовується ОСОБА_3 на підставі укладеного з Кременчуцькою міською радою договору оренди землі від 16.06.2011.

Відповідачем не заперечується та обставина, що вищезазначені земельні ділянки комунальної власності, які орендуються позивачем, використовуються останнім у його господарській діяльності.

З огляду на це, судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок про те, що включення позивачем до складу витрат орендної плати за землю відповідає положенням підпункту 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України, оскільки ці витрати є документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Правову позицію з цього питання викладено в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справа №821/274/17 та від 22 березня 2018 року у справі №820/3255/17.

Відтак судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок щодо можливості віднесення до валових витрат позивача за 2015 рік 253 079,92 грн., сплачених в якості орендної плати за землю на підставі договору оренди землі від 16.06.2011.

В той же час, судами зроблено передчасний та такий, що не ґрунтується на матеріалах справи висновок про те, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість віднесення ним до складу валових витрат сум, сплачених ПП "Універсам Полтава», ТОВ "Копілка", ТОВ "Вересень плюс", ТОВ "ДНК ГРУПП" та ПАТ "Кременчукм'ясо" в якості оплати послуг.

Як зазначалося вище, при визначенні об'єкту оподаткування обумовленого приписами пункту 177.2 статті 177 Податкового Кодексу України, враховуються виключно витрати, пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ПП "Універсам Полтава», ТОВ "Копілка", ТОВ "Вересень плюс", ТОВ "ДНК ГРУПП", ПАТ "Кременчукм'ясо" укладались господарські договори з надання маркетингових послуг, з передпродажної підготовки та інформаційно-консультаційних послуг.

В підтвердження фактичного виконання вказаних договорів та використання наданих послуг у своїй господарській діяльності, позивач надав акти здавання-приймання робіт, звіти про надання маркетингових послуг та документи, що підтверджують оплату цих послуг.

Проте акти здавання-приймання робіт та звіти про надання маркетингових послуг містять лише загальну їх вартість та не дозволяють визначитися з характером та обсягом проведених робіт, містом їх проведення та реальністю їх виконання.

Крім того, відповідно до умов договорів про надання маркетингових послуг, укладених з ПАТ "Кременчукм'ясо", ТОВ "ДНК ГРУПП", ТОВ "Копілка" передбачають обов'язок останніх надавати ОСОБА_3, як замовнику послуг, результати досліджень, інформацію про хід продажу товару, рекомендації щодо зміни асортименту товару, тари та маркування, тощо.

Жодного доказу належного виконання вищезгаданими суб'єктами господарювання цих невід'ємних складових договорів про надання послуг матеріали справи не містять.

Безпідставними є посилання судів попередніх інстанцій, на те, що підтвердженням використання у господарській діяльності позивача послуг отриманих на підставі зазначених договорів є факт подальшого укладання договорів поставки ОСОБА_3 продукції цим же підприємствам.

Так, договір про надання маркетингових послуг з ПП "Універсам Полтава» укладено в один день з договором поставки з цим же підприємством. Аналогічно укладались в один день договори з ТОВ «Копілка», ПАТ "Кременчукм'ясо" про надання послуг та договори поставки, а договір поставки товару з ТОВ "Вересень плюс" взагалі укладено до укладення договору з цим підприємством щодо надання послуг.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що отримані маркетингові та інші послуги було використано позивачем у господарській діяльності шляхом укладення договорів поставки продукції.

Судами попередніх інстанцій наведене залишено поза увагою, зроблено передчасний висновок про обґрунтованість всіх вимог адміністративного позову та не забезпечено повного і всебічно з'ясування обставин в адміністративній справі, не вжито визначених законом заходів для з'ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу на новий розгляд.

Частиною 1 статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 344, 349, 353, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області - задовольнити частково.

Постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 17.07.2017 та Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018 - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді Р.Ф. Ханова

І.Я. Олендер