Справа № 820/10378/15
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

Київ

справа №820/10378/15

адміністративне провадження №К/9901/28089/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Харківського окружного адміністративного суд від 24.11.2015 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 року

за позовом ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (правонаступник Київська об'єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області)

про визнання неправомірними дій щодо визначення до сплати грошового зобов'язання з транспортного податку, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 3717, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2015 року на адресу Харківського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - відповідач, ДПІ у Київському районі м. Харкова, правонаступник Київська об'єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області) в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області щодо визначення ОСОБА_2 податкового зобов'язання в розмірі 25 000 гривень на підставі пункту 267.2. ст.267 Податкового кодексу України за платежем: транспортний податок з фізичних осіб;

- податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30 червня 2015 року № 3717 про нарахування грошового зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у розмірі 25000 грн., що підлягає сплаті ОСОБА_2 - визнати протиправним та скасувати.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (арк. справи 57-61, 91-93).

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позивач звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначила, що, транспортний податок обчислений контролюючим органом за відсутності правової підстави, оскільки, обов'язок сплачувати транспортний податок у 2015 року у позивача відсутній, оскільки застосування контролюючим органом положень рішення Харківської міської ради №1793/15 від 21.01.2015р., яким встановлено транспортний податок на 2015 рік, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року (арк. справи 100-103).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2018 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на касаційну скаргу, проте надіслав 25.05.2018 року на адресу суду клопотання про прискорення розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.345 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

З огляду на відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, та не є спірним між сторонами, 30.04.2013 року позивач придбав автомобіль легковий універсал-В NISSAN MURANNO, 2012 року випуску, об'ємом двигуна 3498 куб. см., чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, первинна державна реєстрація якого здійснена 03.05.2013 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (арк. справи 89).

Листом ГУ Міндоходів у Харківській області до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області направлено інформацію отриману від ДАІ ГУМВС в Харківській області, щодо платників - юридичних та фізичних осіб, які у 2015 році підпадають під оподаткування транспортним податком.

30 червня 2015 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 3717, яким ОСОБА_2 згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до п.267.2 ст.267 Податковго кодексу України визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000 грн. (арк. справи 9).

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення отримано позивачем 13.08.2015 р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 494 (арк. справи 38).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо визначення суми грошового зобов'язання з транспортного податку за 2015 рік, та протиправним податкове повідомлення-рішення і таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що транспортний засіб позивача відповідає визначенню об'єкта оподаткування в розумінні статті 267 Податкового кодексу України, що є підставою для сплати позивачем з 1 січня 2015 року даного виду податку. При цьому, суди вважали необґрунтованими посилання позивача на рішення сесії Харківської міської ради, як підставу того, що відповідний податок повинен нараховуватись з 2016 року, оскільки рішення сесії органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори, оскільки такі прямо закріплені законодавцем нормами Податкового Кодексу України. У зв'язку з чим податковим органом правомірно сформоване податкове повідомлення-рішення з визначенням позивачу до сплати транспортного податку за 2015 рік

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції з огляду на наступне.

1.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базою оподаткування у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, із набранням 1.01.2015 року чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та мають об'ємом циліндрів двигуна більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку (в редакції закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку, згідно статті 9 Податкового кодексу України, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів. При цьому, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість, згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, зокрема, і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, згідно пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Як встановлено судами, та не є спірним між сторонами, транспортний податок установлено рішенням Харківської міської ради №1793/15 від 21.01.2015 року.

Таким чином, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

Відтак, суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що визначення позивачу до сплати транспортного податку за 2015 рік не відповідало положенням Податкового кодексу України.

Проте суд вважає, що вимоги позивача про визнання неправомірними дії відповідача щодо визначення ОСОБА_2 податкового зобов'язання в розмірі 25 000 гривень не підлягають задоволенню, оскільки обовязок контролюючого органу щодо визначення до сплати суми транспортного податку передбачений Податковим кодексом України.

Згідно частини 1 статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв'язку з неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права в частині висновку про правомірність формування відповідачем до сплати позивачу транспортного податку за 2015 рік, суд вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, та прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, у відповідності до ч. 3, 6, 7 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено судом, в матеріалах справи наявні квитанції про сплату позивачем у зв'язку з розглядом справи судових витрат на загальну суму 1 708,32 грн, з яких: квитанція від 30.09.2015 року № 1_12 про сплату до суду першої інстанції судового збору за позовом ОСОБА_2 у розмірі 487,20 грн. (як за 1 вимогу майнового характеру) (арк. справи 3), квитанція від 11.12.2015 року № 115 про сплату позивачем до суду апеляційної інстанції судового збору у розмірі 535,92 грн (арк. справи 73); квитанція від 20.02.2016 року № 90652 про сплату позивачем суми судового збору за подання касаційної скарги до ВАС України у розмірі 100,80 грн (арк. справи 121), а також квитанції від 02.02.2016 року № 36_12 про сплату судового збору за подання касаційної скарги до ВАС України у розмірі 584,40 грн (арк. справи 122). Отже вказані судові витрати повинні бути відшкодовані позивачу, шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суд від 24.11.2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 року по справі № 820/10378/15 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суд від 24.11.2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 року по справі № 820/10378/15 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про визнання неправомірними дій щодо визначення до сплати грошового зобов'язання з транспортного податку, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 3717 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30 червня 2015 року № 3717 про нарахування грошового зобов'язання за платежем «Транспортний податок з фізичних осіб» у розмірі 25 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 41) на користь ОСОБА_2 (інн НОМЕР_2, паспорт громадянина України НОМЕР_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) суму документально підтверджених судових витрат у загальному розмірі 1 708,32 грн (одна тисяча сімсот вісім грн. тридцять дві коп.)

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко