Справа № 820/2655/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 червня 2018 р. № 820/2655/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шляхової О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9), треті особи: Управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, 11), Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24) про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

До Харківського окружного адміністративного суду звернулась позивач, ОСОБА_1, з адміністративним позовом, в якому просить скасувати п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.01.2018р. її Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області було повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано під розпис копію Наказу про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1. № 229 від 06.09.2017 року та копію Висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину ЄРВ ОСОБА_1 від 11.12.2017року.

Рішення Відповідача ОСОБА_1 вважає противоправним, незаконним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Позивач також зазначила, що в Україні у позивача народилися діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 Діти позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до ч. З ст. 8 ЗУ «Про громадянство» від 18.01.2001р., якою передбачено, що дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та (особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов'язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.» (Частина третя статті 8 в редакції Закону № 26179-IV від 16.06.2005) набули громадянства України. Зазначає, що Рішення ДМС України порушує права на тільки Позивача, а і його неповнолітніх дітей.

Ухвалою суду від 17.05.2018 року прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за означеним позовом.

У судове засідання представник позивача не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Надав до канцелярії суду 26.06.2018 р. клопотання про розгляд підготовчого засідання по справі без його участі.

Представник відповідача через канцелярію суду направив відзив на позов та письмові докази на обґрунтування своєї позиції.

В наданому через канцелярію суду письмовому відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством, враховуючи те, що під час проведеної перевірки встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу прийнято всупереч міграційного законодавства, а саме порушено вимоги п.1 та п. 6 ч. 2 ст. 4, п.6 ч. 7 ст. 9 Закону України "Про імміграцію".

Відповідач - Державна міграційна служба України, в обґрунтування своїх доводів, зазначила, що, ознайомившись з вимогами адміністративного позову та використовуючи надане процесуальним законодавством право, заперечує проти вимог адміністративного позову, оскільки: 02.06.2017 до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит ГУ ДМС в Харківській області від 25.05.2017 № 04/1-11727 щодо перевірки законності оформлення посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_1, який звернувся із заявою про обмін посвідки по досягненню 45-річного віку.

У ході перевірки було встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1, звернувся 26.06.2003 до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1989 ропі з метою працевлаштування і працював на ВАТ Заводі «Ленінська кузня» та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка від 28.05.2003 № 816). Керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 05.05.2004 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію». Проте, вищезазначене рішення було прийнято керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області з порушенням норм міграційного законодавства.

Представник третьої особи - Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, проти позову заперечував, вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених діючим законодавством.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

З'ясувавши позиції сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

26.06.2003 року ОСОБА_1 звернувся до відповідно до Макарівського РВ ТУ МВС України в Київській області з клопотанням, щодо видачі йому посвідки на постійне місце проживання. До матеріалів справи представником позивача долучений надісланий відповідачем лист начальника Макарівського РВ ТУ МВС України в Київській області з вихідним від 26.06.2003 року № 2363 та вхідним № 3142 від 26.06.2003 року про направлення матеріалів для оформлення посвідки громадянам В'єтнаму, у тому числі позивачеві (п.4).

Також матеріали справи також містять довідку, видану заводом «Ленінська кузня» у м.Києві про працю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 у 1998-1993 р.р. за Міжурядовою угодою Урядів СРВ і СРСР від 28.05.2003р.

Висновок про розгляд клопотання щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, затверджений 05.05.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи 02.06.2017 до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит ГУ ДМС в Харківській області від 25.05.2017 № 04/1-11727 щодо перевірки законності оформлення посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_1, який звернувся із заявою про обмін посвідки по досягненню 45-річного віку.

Відповідно до пункту 4.5 розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.08.2013 за № 1335/23867, прийнятого відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року № 251, передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви перевіряє: наявність підстав для обміну посвідки; звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах; перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку (Постанова КМУ № 251).

На виконання зазначеної норми Управлінням ДМС України в Київській області була проведена перевірка матеріалів особової справи громадянина СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

У ході перевірки було встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1, звернувся 26.06.2003 до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1989 ропі з метою працевлаштування і працював на ВАТ Заводі «Ленінська кузня» та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка від 28.05.2003 № 816).

Керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 05.05.2004 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію».

Відповідач зазначає, що вищезазначене рішення було прийнято керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області із порушенням норм міграційного законодавства.

29.01.2018р. позивача - ОСОБА_1 Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області було повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано під розпис копію Наказу про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. № 229 від 06.09.2017 року та копію Висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину ЄРВ ОСОБА_1 від 11.12.2017року.

Не погоджуючись із прийнятим відносно нього Рішенням, вважаючи його протиправним, незаконним та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, позивач звернувся із означеним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України "Про імміграцію", відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Судом встановлено, що висновок, який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні, відповідачем обґрунтовано тим, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію прийнято не на підставах, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається з оскаржуваного наказу при його прийнятті ДМС України керувалася підпунктами 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 20.08.2014 року № 360 та абзацом 3 пункту 2.9 наказу МВС від 15.07.2013 № 681 «Про затвердження тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за № 1335/23867.

Оскільки перевіркою проведеною Управлінням ДМС України в Київській області було встановлено, що рішення про надання посвідки на постійне проживання було прийнято ВГІРФО ТУ МВС України в Київській області з порушенням вимог встановлених в абзаці 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а саме з порушенням позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання, пунктом 4 (підпунктами 4.1-4.3) Наказу Державної міграційної служби України від 18.12.2017 № 324 було правомірно скасовано рішення відділу ГІРФО ТУ МВС України в

Відповідно до положень ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", що діяв на час прийняття висновку ВГІРФО УМВС України в Київській області, іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої паспортні документи, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Якщо іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають в Україні, змінюють місце проживання, вони зобов'язані повідомити про це органи внутрішніх справ, у яких зареєстровано їх паспортні документи.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", в редакції, що діяла на час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (надалі за текстом - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

З аналізу положень Порядку вбачається, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд зазначає, що відповідачем порушено свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію. Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач також знехтував обов'язком щодо запрошення для надання пояснень самого іммігранта - позивача, стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

Згідно положень ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України (п.1, п.2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Судом встановлено, що на теперішній час позивач проживає в м. Харкові, та має неповнолітніх дітей.

Так, в Україні у позивача народилися діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 Діти позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до ч. З ст. 8 ЗУ «Про громадянство» від 18.01.2001р., якою передбачено, що дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та (особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов'язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.» (Частина третя статті 8 в редакції Закону № 26179-IV від 16.06.2005) набули громадянства України. Рішення ДМС України порушує права на тільки Позивача, а і його неповнолітніх дітей ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4

Отже Рішення ДМС України щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 порушує право на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з чоловіком та дітьми, право на безперервне спілкування і виховання своїх неповнолітніх дітей, порушує права неповнолітньої дитини, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і необґрунтованого втручання в сімейне життя у демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство», в редакції, що діяла на час прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію , дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов'язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.

Суд зазначає, що посилання відповідачем на те, що рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію прийнято всупереч положенням законодавства, не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивача та вилучення безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, відповідно внесених змін до Порядку №1983 від 12.04.2017, Управління ДМС України в Київській області дозвіл на імміграцію позивачу не надавав, а тому повноважень для його скасування не має.

Суд зазначає, що в ході судового розгляду відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачем було повідомлено позивача про розгляд питання щодо скасування дозволу на імміграцію.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Наказ про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. № 229 від 06.09.2017 року на підставі Висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину ЄРВ ОСОБА_1 від 11.12.2017року прийняті з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення: позивач тривалий час проживає на території України на законних підставах, є батьком трьох дітей, які народились на території України, двоє з яких - неповнолітні, та які мають право на отримання громадянства України; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення Порядку №1983.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.12.2016 у справі №К/800/27939/16 та ухвалі від 27.10.2016 у справі №К/800/8201/16.

Додатково суд вважає за необхідне відзначити, що відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частина 1 ст. 77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи, що відповідачем не було надано жодних доказів, які спростовують вимоги позову, суд вважає позовні вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, через що суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, суд присуджує позивачу з Управління Державної міграційної служби України в Київській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 16.05.2018 №0.0..1 (а.с. 4).

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), до Державної Міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9), треті особи: Управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м.Київ, вул. Петропавлівська, 11), Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24) про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати п. 3 (п.п. 3.1-3.3) Наказу Державної міграційної служби України №229 від 06.09.2017 р. про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнути з Державної Міграційної служби України (, 01001, м.Київ, вул. Володимирська, б. 9) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1), у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02 липня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.