Справа № 531/1183/17
Суддя: Лизенко І. В.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

єдиний унікальний номер справи 531/1183/17
номер провадження 2-а/531/24/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі головуючої судді Лизенко І.В., за участі секретаря судового засідання Мельник О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в судовій залі у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Карлівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що з 22.10.2008 їй призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після виходу на пенсію вона тимчасово працювала в період з 19.06.2013 по 07.09.2013 в м.Севастополь у КП «Житлосервіс №13» та в подальшому звільнилась з роботи. Запис у трудовій книжці про вказаний період роботи відсутній. Трудового договору з КП «Житлосервіс №13» вона не має. У зв'язку з цим не має можливості подати відповідачеві документи про припинення трудової діяльності. У Карлівському об'єднаному УПФ перебуває на обліку як працюючий пенсіонер. У грудні 2016 року звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії у зв'язку з припиненням трудової діяльності, однак в січні 2017 року отримала відповідь, що законні підстави для перерахунку пенсії з жовтня 2013 року як непрацюючому пенсіонеру відсутні, так як відсутні документи, які підтверджують припинення трудових відносин. Оскільки КП «Житлосервіс №13» знаходиться на тимчасово окупованій території України, надати такі документи неможливо. Просила суд визнати бездіяльність відповідача протиправною; зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії як непрацюючій з 01 жовтня 2013 року, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У призначене судове засідання позивачка та її представник не з'явились, у письмових заявах просили суд розглянути справу за їх відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд розглянути справу без його участі.

У відзиві на позовну заяву від 23.04.2018 позов не визнав, вказавши, що 22.10.2008 позивачці призначена пенсія за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності 01.04.2015, внесено зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що в період роботи пенсіонера пенсія, призначена особі відповідно до Закону, розмір якої перевищує 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується у розмірі 85% призначеного розміру, але не менше як 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до п.2.21 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), є: трудова книжка, індивідуальні відомості про застраховану особу, що надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними. У разі звільнення особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувач пенсії, про дату звільнення шляхом подання заяви. Перерахунок пенсії позивачці можливо провести за умови подання нею заяви та документів, що підтверджують звільнення з роботи. За відсутності таких документів позов є необґрунтованим, а відповідач, відмовляючи у перерахунку пенсії рішенням №6 від 26.09.2017 діяв правомірно та у межах повноважень. Окрім того, зазначив, що питання перебування на роботі, прийняття та звільнення з роботи вирішуються судами в порядку окремого провадження по категорії справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Сторонами визнано, що позивачці з 22.10.2008 довічно призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01.04.2015 позивачці здійснено перерахунок пенсії у бік зменшення розміру на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким передбачено, що в період роботи пенсіонера пенсія, призначена особі відповідно до Закону, розмір якої перевищує 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується у розмірі 85% призначеного розміру, але не менше як 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Перерахунок здійснено на підставі відомостей персоніфікованого обліку про її роботу в КП «Житлосервіс №13» м.Севастополя.

Згідно копії трудової книжки позивачки (а.с.6-9) записи про роботу після 31.07.2008 відсутні.

Позивачка зареєстрована у АДРЕСА_1. Позивачка не має статусу внутрішньо переміщеної особи.

З Індивідуальних відомостей про застраховану особу позивачки (а.с.51-53) вбачається, що позивачці нараховувався дохід, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, протягом червня-вересня 2013 року Комунальним підприємством «Житлосервіс №13» м.Севастополя; з жовтня 2013 року такі доходи позивачці не нараховувались.

Позивачка (після звернення зі скаргами протягом 2016-2017 років) 21.09.2017 звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, що підтверджується копією заяви (а.с.20) та не заперечується відповідачем.

Рішенням відповідача №6 від 26.09.2017 позивачці відмовлено у перерахунку пенсії як непрацюючому пенсіонеру у зв'язку з відсутністю документів про припинення трудової діяльності. Зазначено, що статус «непрацюючий» можливо визначити на підставі особистої заяви та індивідуальними відомостями про застраховану особу тільки особам, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с.21).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення - з 01.04.2015 по 01.10.2017) тимчасово, по 31 грудня 2017 року: у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

При цьому, суд зазначає, що зміни до статті 47 Закону, які потягли юридичні наслідки трудової діяльності позивачки у вигляді зменшення розміру пенсії, набрали чинності після припинення отримання нею доходу.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява №38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Позивачка опинилась в особливій ситуації, оскільки на час зменшення розміру пенсії внаслідок перерахунку з 01.04.2015 вона не працювала, однак з незалежних від неї обставин не мала можливості надати документи на підтвердження припинення трудових відносин, так як КП «Житлосервіс №13» знаходиться на тимчасово окупованій території. За таких обставин позивачка поставлена в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

При цьому, у разі наявності у позивачки статусу внутрішньо переміщеної особи відповідач здійснив би перерахунок пенсії як непрацюючому пенсіонеру на підставі її заяви та Індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Одночасно суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на вирішення питання щодо звільнення з роботи в порядку окремого провадження по категорії справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки запис про прийняття на роботу у трудовій книжці позивачки, трудовий договір або інші докази на підтвердження укладення трудового договору відсутні. При цьому, якщо для встановлення в судовому порядку юридичного факту заявник повинен підтвердити доказами наявність трудових відносин та їх припинення, то відповідачеві для зменшення розміру пенсії виявилось достатнім лише нарахування певного доходу за незначний проміжок часу за даними персоніфікованого обліку.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд не вважає ефективним засобом захисту порушеного права позивачки посилання відповідача на можливість (але не гарантовану) вирішення питання в порядку окремого провадження шляхом встановлення юридичного факту.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання до перерахунку пенсії.

Суд зазначає, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки позивачка звернулась до суду 13.10.2017 та оскаржує рішення відповідача від 26.09.2017.

Перерахунок пенсії позивачки слід здійснити з 01.10.2013 на підставі абз.2 ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи, що позивачкою не заявлено позовні вимоги про скасування рішення відповідача від 26.09.2017, яким відмовлено в перерахунку пенсії, суд відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України вважає необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог, скасувавши зазначене рішення, оскільки за наявності цього рішення є неможливим зобов'язання відповідача до вчинення відповідних дій.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною, оскільки предметом оскарження є дія відповідача у формі рішення.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС Українипри задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір у сумі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 139, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Карлівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії задовольнити частково.

Скасувати рішення Карлівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 26.09.2017 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Карлівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (місцезнаходження: 39500, Полтавська область, м.Карлівка, вул. Полтавський шлях, 81; ) здійснити перерахунок пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_1 (місце проживання: 39500, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) як непрацюючому пенсіонеру, починаючи з 01 жовтня 2013 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 39500, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Карлівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (місцезнаходження: 39500, Полтавська область, м.Карлівка, вул. Полтавський шлях, 81; ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня складення в повному обсязі до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. Лизенко