Справа № 826/15137/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року № 826/15137/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавного агентства з енергоефективності та енергозбереження України
про зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (далі - відповідач), в якому просить зобов'язати Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року по справі №826/8269/15 про поновлення на роботі за період з 10 грудня 2015 року по 20 квітня 2017 року у сумі 32876,46 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконано своєчасно рішення суду про поновлення її на роботі, а відтак Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України повинно виплатити суму втраченого доходу за період з 10 грудня 2015 року по 20 квітня 2017 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача зазначила, що позивач не надала доказів, що намагалась після постановлення судом рішення поновитися на роботі, доказів вчинення дії, спрямованих на реалізацію свого права приступити до роботи негайно, а також не надала доказів ухилення відповідача від виконання судового рішення щодо поновлення її на роботі. Представник відповідача стверджує, що оскільки затримка у поновленні на роботі позивача відбулась по причині відсутності волевиявлення самого працівника реалізувати своє право згідно рішення суду, то відсутні підстави для застосування статті 236 Кодексу законів про працю України та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Крім того, на думку відповідача, позивачем пропущено без поважних причин строк на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 02 травня 2018 року представники сторін не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, представник позивача просив здійснити розгляд справи без його участі.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №826/8269/15 за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України про поновлення на роботі, позов задоволено повністю, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України від 01 квітня 2015 року №156-к «Щодо звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1,

- поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-бухгалтера відділу контрольно-наглядової діяльності Управління в Івано-Франківській області;

- стягнуто з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 16918,89 грн.;

- допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-бухгалтера відділу контрольно-наглядової діяльності Управління в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначив представник позивача, вказане вище судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі виконане відповідачем лише 20 квітня 2017 року шляхом видачі наказу №91-К, про що зроблено запис у трудовій книжці позивача.

Вважаючи виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року простроченим на 342 робочі дні, а також таким, що порушує права позивача, остання звернулась до суду з відповідним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, станом на момент прийняття постанови суду про поновлення позивача на роботі) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

Зі змісту наведеної норми видно, що обов'язок виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, є видом відповідальності роботодавця за дії, пов'язані із такою затримкою.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, станом на момент прийняття постанови суду про поновлення позивача на роботі) негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Наведені положення чинного станом на момент виникнення правовідносин законодавства свідчить, що негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є обов'язком роботодавця, який реалізується шляхом видання відповідного наказу або розпорядження про таке поновлення.

При цьому, чинне законодавство не вимагає від працівника, якого незаконно звільнено із займаної посади, вчинення додатково певних дій щодо спонукання роботодавця на прийняття наказу про поновлення його на посаді. Водночас, прийняття наказу про поновлення працівника, незаконно звільненого з роботи, є обов'язком роботодавця в силу обов'язковості судового рішення, яке підлягає негайному виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді лише 20 квітня 2017 року.

При цьому, наказ №91-К, на підставі якого позивача поновлено на посаді головного спеціаліста відділу бюджетних програм Управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності, Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України видано саме на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №826/8269/15 за позовом ОСОБА_1

В той же час, відповідачем не надано суду жодних належних доказів існування об'єктивних причин, що унеможливлювали виконання постанови суду від 09 грудня 2015 року негайно.

Посилання Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на відсутність з боку позивача згоди на поновлення її на посаді не беруться судом до уваги як належні з огляду на те, що чинним законодавством обов'язковість такої згоди не передбачена.

Крім того, доводи відповідача стосовно того, що на адресу ОСОБА_1 направлялись листи із пропозиціями з'явитись до відділу кадрів для виконання рішення суду не підтверджені жодними доказами відправлення таких листів позивачу засобами поштового та/або електронного зв'язку.

Водночас, чинним законодавством передбачена відповідальність роботодавця за дії, пов'язані із затримкою виконання судового рішення саме за відсутності поважних причин.

Наявні матеріали справи не підтверджують доводів, наведених відповідачем, стосовно поважності затримки виконання судового рішення аж на 342 робочі дні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 10 грудня 2015 року по 20 квітня 2017 року.

Відповідно до вимог пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Правильність обрахунку позивачем компенсації коштів за втрату частини заробітної плати за період затримки виконання судового рішення в сумі 32876,46 грн. відповідачем не заперечується, як і не заперечується кількість днів затримки у поновленні позивача на посаді, з якої її звільнено.

При цьому, правильність обрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №826/8269/15 встановлена судом в межах даної адміністративної справи.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Стосовно доводів відповідача щодо порушення позивачем строку на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Виходячи з положень частин 2, 4 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент звернення позивача до суду), строки звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод чи інтересів встановлюються цим Кодексом та іншими законами.

При тлумаченні вище згаданої норми, Верховний Суд України в своєму рішенні від 16 травня 2011 року (справа №21-29-а11) зазначив, що під іншими законами розуміються закони, які встановлюють строки звернення до адміністративного суду з вимогою вирішити публічно - правовий спір.

Зважаючи на те, що позовна заява містить вимоги в адміністративній справі, в тому числі про стягнення боргу по заробітній платі, то суд повинен був звернути увагу на положення статті 233 Кодексу законів України про працю, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудового спору. Відповідно до частини другої цієї статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

За таких обставин, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується затримка виконання відповідачем судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, в той час як відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування щодо наявності поважних причин затримки виконання судового рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

.

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Зобов'язати Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України (01001, м. Київ, пров. Музейний, 12, ) виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року по справі №826/8269/15 про поновлення на роботі за період з 10 грудня 2015 року по 20 квітня 2017 року у сумі 32876 (тридцять дві тисячі вісімсот сімдесят шість) гривень 46 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко