Справа № 826/12655/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 січня 2018 року (прийнята в порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Лайн Компані» до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.09.2017 р. № , -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Лайн Компані» (далі- позивач, ТОВ «Сіті Лайн Компані») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі- відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.07.2017 року № і № і № .

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю та необґрунтованістю висновків акта ГУ ДФС у м. Києві від 27.06.2017 року № 243/26-15-14-02-04/40053964 про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Сіті Лайн Компані» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з постачальником послуг ТОВ «Сарса» за звітні періоди січень і березень 2017 року. Позивач вважає фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ «Сарса» документально підтвердженими та реальними. За наведених обставин, на думку позивача, оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими донараховані податкові зобов'язання з податку на прибуток і податку на додану вартість та зменшено задеклароване ТОВ «Сіті Лайн Компані» за квітень 2017 року від'ємне значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, протиправними та просить їх скасувати.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 січня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 17.07.2017 року № і № і № .

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що у період з 30.05.2017 року по 20.06.2017 року працівником ГУ ДФС у м. Києві була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Сіті Лайн Компані» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 07.10.2015 року по 31.03.2017 року, за результатами якої складено акт від 27.06.2017 року № 243/26-1514-02-04/40053964 (далі за текстом - акт перевірки).

Згідно висновків цього акта перевірки відповідач встановив порушення позивачем норм п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1. п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п.п. 198.1 і 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.2 і 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ «Сіті Лайн Компані» занижено доходи за 1-ий квартал 2017 року на загальну суму 576 467 грн. та у зв'язку з цим - заниження податку на прибуток на 103 710 грн., завищення податкового кредиту за звітні періоди січень і березень 2017 року на загальну суму податку на додану вартість 115 293 грн., що призвело до завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 24 податкової декларації з податку на додану вартість) за березень 2017 року на 20 862 грн. та заниження податку на додану вартість за січень 2017 року на суму 94 431 грн.

Суть зазначених правопорушень, на думку перевіряючих, полягає у неправомірному формуванні позивачем показників витрат і податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок господарських операцій з контрагентом-постачальником послуг (ТОВ "Сарса") відповідно до договорів від 27.12.2016 року № ДП/8-2217, від 27.12.2016 року № ПП/9-2017 та від 27.12.2016 року № ПС/4. Такі висновки акта перевірки мотивовані наступним: відсутність документальних доказів проведення ТОВ «Сіті Лайн Компані» розрахунків за спірним господарськими операціями; за даними наявної у ГУ ДФС у м. Києві податкової інформації встановлено, що основним видом господарської діяльності ТОВ «Сарса» є оптова торгівля фруктами і овочами. За результатами аналізу відомостей Єдиного реєстру податкових накладних виявлено, що ТОВ «Сарса» здійснювало придбання спірних послуг (послуги з дератизації/дезінфекції приміщень, послуг з прибирання приміщень) у наступних контрагентів: ТОВ «Вессанс», ТОВ «Мегаспецторг», ТОВ «Хорса Груп» і ТОВ «Брайт Скай».

Відповідно до даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлено невідповідність номенклатур придбаних названими товариствами послуг (товарів) тим, що були реалізованих ТОВ «Сарса».

Також, згідно останньої поданої податкової та іншої звітності ТОВ «Вессанс», ТОВ «Мегаспецторг», ТОВ «Хорса Груп» і ТОВ «Брайт Скай» не володіли необхідною кількістю трудових та матеріальних ресурсів (основних фондів) для здійснення нормальної господарської діяльності.

Окрім того, перевіряючими до уваги взято факт наявності порушеного СВ ФР ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за фактом фіктивного підприємництва ТОВ «Вессанс» кримінального провадження № 0000027 від 30.05.2016 року. У зв'язку з цим перевіряючі кваліфікували задекларовані позивачем господарські операції з придбання послуг у ТОВ «Сарса», як такі, що оформлені лише документально з метою отримання податкової вигоди, шляхом зменшення податкових зобов'язань з податку на прибуток і податку на додану вартість.

17.07.2017 року ГУ ДФС у м. Києві на підставі акта перевірки прийняло спірні у справі податкові повідомлення-рішення:

- за № (форми «Р»), яким за порушення вимог п. 44.1 ст. 44, п.п. 198.1 і 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.2 і 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України визначило позивачу до сплати грошове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 118 038,75 грн. (в тому числі за основним платежем - 94 431 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 23 607,75 грн.);

- за № (форми «Р»), яким за порушення вимог п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1. п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України визначило позивачу до сплати грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 129 637,50 грн. (в тому числі за основним платежем - 103 710 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 25 927,50 грн.);

- за № (форми «В4»), яким за порушення вимог п. 44.1 ст. 44, п.п. 198.1 і 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.2 і 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України зменшило задекларований позивачем у податковій декларації з податку на додану вартість за березень 2017 року розмір від'ємного значення цього податку, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на суму 20 862 грн.

За наслідками процедури адміністративного оскарження в порядку ст. 56 Податкового кодексу України, зазначені податкові повідомлення-рішення від 17.07.2017 року залишені без змін згідно рішення Державної фіскальної служби України від 25.09.2017 року № 21327/6/99-99-10-01-01-25.

Не погоджуючись із цими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 року № 71-VIII) об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Тобто, починаючи з 1 січня 2015 року податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за національними положеннями (стандартів) бухгалтерського обліку (далі по тексту - НП(С)БО) чи міжнародними стандартами фінансової звітності (далі по тексту - МСФЗ), відкоригованого на різниці, передбачені ПК України (як то амортизаційні різниці, різниці, які виникають при формуванні резервів (забезпечень), різниці, які виникають під час здійснення фінансових операцій).

Базою оподаткування визначено грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п. 135.1 ст. 135 ПК України), а звітним для цілей податку на прибуток періодом - календарний рік (п. 137.4 ст. 137 ПК України).

В силу норм п.п. 44.1, 44.2 і 44.3 ст. 44 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 року № 71-VIII) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У свою чергу правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-ХІV (далі по тексту - Закон № 996-ХІV).

Відповідно до ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 11 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

На основі даних бухгалтерського обліку підприємства зобов'язані складати фінансову звітність. Фінансову звітність підписують керівник та бухгалтер підприємства.

Частинами першою - четвертою ст. 9 Закону № 996-ХІV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій (визначення яких як фактів підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів міститься в абз. 2 п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88) є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

За приписами ч. 5 цієї статті Закону № 996-ХІV господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Згідно з ч. 2 ст. 6 зазначеного Закону регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, який затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Зокрема, методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності закріплені у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248). Так, відповідно до положень п.п. 5 - 9 цього НП(С)БО витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Якщо актив забезпечує одержання економічних вигод протягом кількох звітних періодів, то витрати визнаються шляхом систематичного розподілу його вартості (наприклад, у вигляді амортизації) між відповідними звітними періодами.

Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов'язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

Крім того, відповідно до норм п. 200.1, п. «в» п. 200.4 ст. 200 ПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума, в тому числі, зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

В розумінні пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, пп. «а» п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 ПК України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

На дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У своєму листі від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Одночасно в іншому своєму листі від 01.11.2011 року № 1936/11/13-11 Вищий адміністративний суд України звернув увагу на те, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Зі змісту акта перевірки та пояснень представника позивача вбачається, що протягом перевіряємого періоду ТОВ «Сіті Лайн Компані» здійснювало господарську діяльність з надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Колегія суддів звертає увагу на те, що між ТОВ «Сіті Лайн Компані» (в особі директора Плосконос А.В.), як замовником, і ТОВ «Сарса» (в особі директора Воскресенського І.О.), як виконавцем, були укладені договори про виконання робіт № ДП/8-2017 та № ПС/4 від 27.12.2016 року, договір про надання послуг № ПП/9-2017 від 27.12.2016 року (далі за текстом - договори).

За умовами цих договорів виконавець зобов'язується за плату та протягом певного строку, визначеного відповідним договором, виконувати роботи з комплексного обслуговування приміщень та надавати послуги з прибирання приміщень за адресами: м. Біла Церква, вул. Митрофанова, 8; м. Івано-Франківськ, вул. Володимира Великого, 9; м. Кропивницький, вул. В. Чміленка, 24 А, та виконувати роботи з прибирання від снігу дахів будівель та прилеглих будівель територій замовника за адресами, що вказані вище. У свою чергу замовник зобов'язаний прийняти такі роботи (послуги) та сплатити їх вартість у розмірах, в порядку та в с троки, які визначені сторонами у відповідних договорі та додатках до нього. Перелік робіт та послуг визначений сторонами у п. 1.2 відповідного договору та додатках до нього, а умови виконання робіт (надання послуг), вид, обсяг, строки виконання робіт (надання послуг), адреси приміщень та їх площа - в завданнях (додатках до договорів) та нарядах-замовленнях.

Виконання робіт (надання послуг) здійснюється виконавцем з використанням власних матеріалів та засобів, із залученням необхідної кількості працівників.

Вартість робіт (послуг) виконавця за договорами визначається в залежності від площ, які обслуговуються, та відповідно до визначеного сторонами розрахунку. Замовник здійснює оплату за договорами після підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт/акта приймання-передачі наданих послуг.

На підтвердження правомірності формування витрат та податкового кредиту за вказаними договорами з ТОВ «Сарса» позивач надав суду копії наступних документів: додатків до договорів - кошторисів вартості робіт з дератизації приміщень, робіт з дезінсекції приміщень, робіт з видалення грибків та плісняви приміщень, робіт з дезінфекції приміщень, робіт з прибирання від снігу дахів будівель та прилеглих будівель територій (з даху, паркінгу, тротуарів), послуг з прибирання приміщень замовника після проведення дератизації та дезінсекції, послуг з генерального прибирання приміщень замовника; завдань, нарядів-замовлень на окремі роботи; звітів виконавця до актів виконаних робіт; актів надання послуг; рахунків на оплату; роздруківок електронних податкових накладних, виписаних ТОВ «Сарса» на адресу ТОВ «Сіті Лайн Компані»; копії електронних роздруківок банківських виписок по рахункам ТОВ «Сіті Лайн Компані» з відомостями про перерахування коштів на користь ТОВ «Сарса» за виконані роботи (надані послуги) на підставі відповідних рахунків.

Згідно письмових пояснень представника позивача, вказані роботи та послуги були придбані та використанні ТОВ «Сіті Лайн Компані» у своїй господарській діяльності, а саме: для облаштування об'єктів нерухомого майна, які надаються позивачем в оренду третім особам згідно договорів оренди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надано: копії нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 31.03.2016 року та 27.04.2016 року, укладених між ТОВ «Господарник», як продавцем, і ТОВ «Сіті Лайн Компані», як покупцем, щодо передачі у власність покупця ряду нежитлових приміщень: нежитлового приміщення площею 1845,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Володимира Великого, 9; нежитлового приміщення площею 2953,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Митрофанова, 8; нежитлового приміщення площею 7122,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. В. Чміленка, 24-А; копії трьохсторонніх договорів суборенди та відшкодування вартості комунальних послуг від 01.11.2015 року, з договорами про внесення змін до них, що укладені між ТОВ «Господарник» (постачальником комунальних послуг), ТОВ «Сіті Лайн Компані» (орендарем) і ДП «Рітейл Вест» (суборендарем) щодо тимчасового платного використання описаними вище нежилими приміщеннями; копії актів прийомі-передачі виконаних робіт (наданих послуг), складених та підписаних ТОВ «Сіті Лайн Компані» (орендарем) і ДП «Рітейл Вест» на підставі відповідних договір оренди; копії банківських виписок по рахункам ТОВ «Сіті Лайн Компані» з відомостями про отримання коштів від ДП «Рітейл Вест» за послуги оренди.

Окрім вище зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що надані позивачем первинні документи оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, і в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

Також, з наявних матеріалів справи чітко прослідковується наявність взаємозв'язку між витратами ТОВ «Сіті Лайн Компані» на придбання робіт (послуг) і здійсненням ним основного виду господарської діяльності - здавання власного нерухомого майна.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та з Реєстру платників податку на додану вартість, доступ до якого наданий на офіційному сайті Державної фіскальної служби України (www.sfs.gov.ua), станом момент укладення спірних договорів та виписки податкових накладних за звітні періоди січень і березень 2017 року на підставі цих договорів, контрагент позивача (ТОВ "Сарса") був зареєстрований як юридична особи та платник податку на додану вартість. Одними із видів діяльності названого товариства за даними Єдиного державного реєстру є, втому числі: комплексне обслуговування об'єктів (код КВЕД 81.10), загальне прибирання будинків (код КВЕД 81.21), інша діяльність із прибирання будинків і промислових об'єктів (код КВЕД 81.22), інші види діяльності із прибирання (код КВЕД 81.29), що відповідає характеру та суті спірних господарських операцій.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено наявність у позивача належних первинних документів, фізичних і технічних можливостей для здійснення операцій з купівлі робіт та послуг з комплексного прибирання приміщень та прилеглих територій, та наявністю зв'язку між фактом придбання таких робіт (послуг) і подальшою господарською діяльністю, що, в свою чергу, є обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України, у постанові від 27.10.2015 року у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15).

Колегія суддів зазначає, що відповідач під час судового розгляду справи не навів будь-яких переконливих доводів та не надав належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування витрат і податкового кредиту за наслідками спірних господарських операцій, з наступних мотивів.

Щодо посилання відповідача на обставини не подання контрагентами виконавця спірних робіт (послуг) за ланцюгом постачання окремої податкової, фінансової та іншої звітності до контролюючих органів, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначене вище не може спростовувати фактичне виконання спірних операцій, оскільки в силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за № К-24491/10, «за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань».

Такий правовий висновок суду касаційної інстанції відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, як зазначено у п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.03.2010 року у справі «Бізнес Сепорт Сентре» проти Болгарії, у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Втім, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко констатує правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Дану позицію викладено, також в ухвалі Вищого адміністративного суду від 01.03.2016 року у справі № К/800/1616/15, в якій зазначено, що, чинне податкове законодавство України не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей.

Щодо посилання відповідача на недоведеність реальності спірних господарських операцій з виконання робіт (надання послуг) через невідповідність найменувань номенклатури товарів (послуг) за ланцюгом постачання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів не приймає до уваги вище зазначені посилання відповідача, оскільки належні документальні докази, що підтверджують наведені в акті перевірки обставини відповідач до суду не подав.

Окрім вище зазначеного, відповідач не надав будь-які належні докази нікчемності правочинів, укладених між ТОВ «Сіті Лайн Компані» і ТОВ «Сарса», а також жодні достовірні документальні докази на підтвердження факту підписання договорів та первинних документів до них не уповноваженими на те особами.

Також, відповідач не надав суду будь-які достовірні відомості з документальним підтвердженням про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб ТОВ «Сіті Лайн Компані» і ТОВ «Сарса», - безпосередньо відповідальних за укладення і виконання спірних правочинів, у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених Кримінальним кодексом України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про доведення позивачем дотримання ним законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат і податку на додану вартість в ціні робіт (послуг), придбаних у ТОВ «Сарса», що були віднесені позивачем до складу витрат і податкового кредиту за звітні періоди січень і березень 2017 року, та як наслідок про протиправність здійснених відповідачем нарахувань сум грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств і податку на додану вартість, та зменшення від'ємного значення податку на додану вартість за березень 2017 року згідно податкових повідомлень-рішень від 17.07.2017 року.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 26 червня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

Н.М. Троян