Справа № 803/58/16
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року

Київ

справа №803/58/16

адміністративне провадження №К/9901/12538/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів - Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,

за участю:

секретаря судового засідання: Головко О.В.

представника відповідача - Хорольський С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу №803/58/16

за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Прокуратури Волинської області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року (прийняту у складі головуючого судді - Смокович В.І.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, (прийняту колегією суддів у складі: головуючого судді - Сапіги В.П., суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.),

установив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Волинської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 21 грудня 2015 року № 659к про звільнення позивача із займаної посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області; поновити ОСОБА_2 на попередній посаді або рівнозначній посаді; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що працював на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області та був звільнений з посади наказом прокурора Волинської області від 21 грудня 2015 року № 659-к на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.

Вказаний наказ вважає незаконним у зв'язку із порушенням відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 42, 49-2 КЗпП України, зокрема, недодержання належного порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та неврахуванням переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Волинської області від 21 грудня 2015 року № 659к про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області. Поновлено позивача на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Волинської області з 21 грудня 2015 року. Стягнуто з прокуратури Волинської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 13 214, 16 грн.

Не погодившись із ухваленими у справі судовими рішеннями попередніх інстанцій, прокуратура Волинської області звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Крім того, скаржником вказано, що судами безпідставно зазначено про необхідність першочергового працевлаштування тих осіб, відділи та структурні підрозділи яких ліквідуються, оскільки роботу відділу, в якому працював позивач, неможливо було об'єктивно порівняти з роботою працівників інших структурних підрозділів, які, зокрема, здійснювали процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, оскільки останні володіли більш поглибленими знаннями, практичними навичками та професійним досвідом на всіх процесуальних напрямках прокурорської діяльності.

При призначенні на посади у новоутворених відділах надавалась перевага працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, обсягом виконаної роботи. Враховуючи відсутність належної кваліфікації, на момент вручення попередження про наступне вивільнення у роботодавця не було об'єктивної можливості запропонувати ОСОБА_2 будь-яку посаду, яка б відповідала його рівню знань та навичок.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 1 березня 2006 року працював на різних посадах в органах прокуратури, що підтверджено записами в трудовій книжці. Наказом прокуратури Волинської області від 23 вересня 2014 року № 572-к позивача з 23 вересня 2014 року призначено на нововведену посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області у зв'язку з ліквідацією управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

На виконання статті 14 вказаного Закону 15 липня 2015 року Генеральним прокурором України видано наказ № 39ш (далі - Наказ № 39ш), пунктом 1 якого у структурі та штатному розписі прокуратури області ліквідовано структурні підрозділи (11 відділів) та штатні одиниці (53 одиниці) в тому числі ліквідовано відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області, у якому працював ОСОБА_2

Згідно пункту 3 Наказу № 39ш утворено управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення у складі п'яти відділів та установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 24 одиниці. Крім того, новоутворено п'ять відділів, серед яких відділ прийому громадян, розгляду звернень та запитів, доступу до публічної інформації, правового забезпечення та зв'язків з громадськістю з функціями роботи найбільш наближеної до посади, яку обіймав позивач до звільнення.

З метою об'єктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників наказом прокурора Волинської області від 22 липня 2015 року № 51 утворено Комісію з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України (далі - Комісія). До складу вказаної комісії увійшли заступники прокурора області та начальники відділів.

Як вбачається з протоколу засідання від 27 липня 2015 року Комісією прийнято рішення та рекомендовано до звільнення у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури подати кандидатуру ОСОБА_2

На виконання вимог Наказу № 39ш ОСОБА_2 30 липня 2015 року було попереджено про звільнення із займаної посади згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці з 2 жовтня 2015 року. З урахуванням суттєвого скорочення штатної чисельності працівників органів прокуратури Волинської області на час попередження вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу, були відсутні, а тому згідно пункту 5-1 Прикінцевих положень Закону № 1697-VII рекомендовано прийняти участь у конкурсному відборі на зайняття посади керівника, першого заступника та заступника керівника відповідної місцевої прокуратури.

Наказом прокуратури Волинської області від 21 грудня 2015 року № 659-к ОСОБА_2 з 21 грудня 2015 року звільнено з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області, у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача із займаної посади не дотримано порядку вивільнення працівника, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а відтак, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_2 від 21 грудня 2015 року № 659к є протиправним та підлягає скасуванню.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Однією з умов звільнення прокурора з посади згідно пункту дев'ятого частини першої статті 51 Закону № 1697-VII є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Із приписів статті 51 КЗпП України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

З наведених норм вбачається, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами КЗпП України. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом №1697-VII.

У зв'язку з набранням 15 липня 2015 року чинності Закону №1697-VII була змінена система органів прокуратури України.

Зокрема, статтею 7 Закону №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону №1697-VII).

Отже, Законом №1697-VII змінено систему прокуратури України та надано Генеральному прокурору України повноваження щодо організації діяльності органів прокуратури України (пункт 2 частини першої статті 9 Закону №1697-VII).

Крім того, вказаним Законом Генеральному прокурору України надано повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначено, що накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (частина 2 статті 9 Закону №1697-VII). Відповідно до частини першої статті 14 статті 9 Закону №1697-VII загальна чисельність працівників органів прокуратури становить 15000 осіб зі зменшенням кількості прокурорів з 1 січня 2018 року до 10000 осіб.

На виконання наведеної норми Генеральним прокурором України 15 липня 2015 року видано наказ № 39ш.

Згідно пункту 1 вказаного наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області ліквідовано 11 відділів (47 посад) та 6 штатних одиниць: старший прокурор прокуратури області - 4, прокурор прокуратури області - 1, прес-секретар прокурора області (на правах старшого прокурора області) - 1. Всього 53 одиниці.

Зокрема, у структурі та штатному розписі прокуратури області ліквідовано структурні підрозділи та штатні одиниці відділів нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення; процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення; нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності; нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби; нагляду за додержанням законів органами податкової міліції; нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва; нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення; приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації; нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту, нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; відділу захисту прав і свобод дітей. Крім того, скорочено 8 посад прокурорів та слідчих інших структурних підрозділів прокуратури області. Таким чином, відповідно до пунктів 1, 2 зазначеного наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області ліквідовано та скорочено 61 одиницю, на яких перебували оперативні працівники, зокрема, ліквідовано відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури області, де обіймав посаду прокурора відділу ОСОБА_2

Пунктом 3 наказу Генерального прокурора №2гн від 15 вересня 2014 року «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» зобов'язано керівників прокуратур усіх рівнів забезпечувати комплектування прокурорсько-слідчих посад професійно підготовленими, компетентними, принциповими, добросовісними, з високими моральними якостями працівниками. Оскільки наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року №39ш штатна чисельність прокуратури області зменшилася на 20 одиниць, виникло питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників. У зв'язку із цим, наказом прокурора області від 22 липня 2015 року №51 утворено Комісію.

Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до частини другої статті 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Для визначення таких працівників роботодавець робить порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, в процесі якого, як правило, враховуються наступні обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт.

Так, з пояснень представника відповідача вбачається, що рішення комісії приймалось з урахуванням вимог частини першої статті 42 КЗпП України щодо переважного залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Як вбачається з протоколу засідання Комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, які передбачені п. 1 ст. 40 КЗпП України від 27 липня 2015 року, відповідно до вимог трудового законодавства серед працівників, посади яких скорочувались, зокрема, ОСОБА_3 - начальник відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації, ОСОБА_4 - прокурор відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації, ОСОБА_2 - прокурор відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації, відсутні особи щодо яких встановлено обмеження на звільнення.

Комісією встановлено, що на утриманні ОСОБА_3 перебуває троє неповнолітніх дітей, дружина знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Інші засоби для утримання сім'ї, крім його заробітної плати, відсутні. На прокурора відділу ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки він є учасником бойових дій. Крім того, ОСОБА_4 отримує пенсію за вислугою років, яка є додатковим джерелом доходів та має двох повнолітніх дітей. Щодо особи прокурора відділу ОСОБА_2 зазначено, що він має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, дружина працевлаштована.

Згідно матеріалів справи, за результатами обговорення Комісією прийнято рішення рекомендувати залишити на роботі ОСОБА_3, оскільки при рівних умовах кваліфікаційного рівня переваги на залишення на роботі надаються відповідно до пункту 1 частини другої статті 42 КЗпП України сімейним - при наявності двох і більше утриманців. Крім цього, у разі звільнення ОСОБА_3 основним джерелом існування була б соціальна виплата дружини, яка є нижча від прожиткового мінімуму, що погіршило б становище останнього.

З врахуванням вказаних обставин для звільнення у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури подано кандидатури прокурорів Крисюка В.С. та Трофімука О.В.

Крім того, необхідно зазначити, що згідно довідки відділу кадрів прокуратури Волинської області станом на 30 липня 2015 року (день попередження позивача про звільнення) вакантними були лише посади: заступника прокурора області, прокурора Каміно-Каширського району (номенклатура Генеральної прокуратури України), начальника управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією, здійснення процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення (підібрано кандидатури, які перебували на погодженні у Генеральній прокуратурі України), на які позивач з урахуванням його кваліфікаційного рівня не міг бути призначений.

Так, відповідно до статті 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_2 дотримано вимоги передбачені статтями 42 та 492 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене, оскаржуваний наказ прокуратури Волинської області від 21 грудня 2016 року №659к про звільнення ОСОБА_2 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства України з дотриманням відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади, а відтак позовні вимоги щодо його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають.

За таких обставин і правового регулювання Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Згідно статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Статтею 351 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, Верховний Суд на підставі статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що судові рішення попередніх інстанцій у цій справі необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Прокуратури Волинської області - задовольнити.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року - скасувати. Прийняти по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2018 року.

Головуючий Т.Г.Стрелець

Судді О.В.Білоус

І.Л.Желтобрюх