Справа № 826/492/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2018 року № 826/492/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаДержавного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Ельбабаєва Б.Б. Головне управління ДФС у місті Києві
провизнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Ельбабаєва Б.Б. (далі по тексту - відповідач), третя особа - Головне управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - третя особа) в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Ельбабаєва Б.Б. від 23 серпня 2017 року ВП №545561105 про стягнення з позивача на користь держави боргу по єдиному соціальному внеску в розмірі 8667,63грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху.

12 березня 2018 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року відкрито провадження у справі №826/492/18 за правилами спрощеного позовного провадження, призначено до розгляду у судовому засіданні 11 квітня 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу про відкриття виконавчого провадження стало відомо лише після надіслання відповідачем листа з постановою про арешт майна боржника. Крім того, вимога від 07 березня 2017 року № Ф-736-17, на підставі якої відкрито виконавче провадження, є предметом оскарження в межах адміністративної справи №826/4744/17, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження від 23 серпня 2018 року підлягає скасуванню.

16 квітня 2018 року відповідачем через службу діловодства суду подано копію матеріалів виконавчого провадження №545561105.

24 квітня 2018 року суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

24 травня 2018 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Третьою особою жодних пояснень стосовно заявлених позовних вимог не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

19 квітня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-736-17 на суму недоїмки 8667,63грн. зі сплати єдиного внеску, згідно п.5 датою набрання чинності якої є 27 травня 2017 року.

21 серпня 2017 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Києва отримано від третьої особи лист про направлення на примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-736-17 від 19 квітня 2017 року.

Постановою від 23 серпня 2017 року ВП №54561105 Державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Ельбабаєвим Баходіром Бекмурадовичем відкрито виконавче провадження за вимогою № Ф-736-17 від 19 квітня 2017 року про стягнення з позивача 8667,63гррн. На користь держави боргу по єдиному соціальному внеску.

Крім того відповідачем направлено запити від 23 серпня 2017 року до БТІ у м. Києві, Регіонального сервісного центру м. Києва щодо надання вичерпної інформації про наявність будь-якого майна, що зареєстроване за ОСОБА_1, до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у м. Києві про надання вичерпної інформації про місце проживання, дату народження боржника, здійснено пошукові запити в Агентстві з розвитку інфраструктури фондового ринку України та через он-лайн сервіс отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого отримано інформацію про місце проживання ФОП ОСОБА_1, яке збігається з зазначеним у вимозі про сплату боргу.

Стосовно строку звернення позивача з даним позовом до суду, суд виходить з наступного.

Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Згідно частини 2 цієї статті передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження (а.с.73) постанова про відкриття провадження, направлена позивачу за адресою проживання (02166, АДРЕСА_1) 29 серпня 2017 року, повернена до Відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Разом з тим, як зазначається позивачем у клопотанні про поновлення строку позовної давності та відповідачем у відзиві по справі, позивачу стало відомо про наявність стосовно нього відкритого виконавчого провадження лише 27 листопада 2017 року.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою позивачем в межах десятиденного строку подано скаргу до Деснянського районного суду міста Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у справі №754/16458/17 відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.2 ст.122 Цивільного процесуального кодексу. Тобто, строк звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва пропущено у зв'язку з помилковим направленням скарги до іншого суду.

При цьому, відомості щодо отримання вказаної ухвали в матеріалах справи відсутні, а текст ухвали роздруковано з Єдиного державного реєстру судових рішень, де зазначено про її оприлюднення 19 грудня 2017 року.

Оскільки позивачем здійснювались заходи щодо захисту своїх прав шляхом звернення до Деснянського районного суду міста Києва в грудні 2017 року, яким у зв'язку з помилковим визначенням судочинства у відкритті провадження було відмовлено, суд вважає, що клопотання позивача підлягає задоволенню та пропущений строк для звернення до суду з цим позовом необхідно поновити.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Під грошовим зобов'язанням платника податків, згідно з пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пп.14.1.153 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податкова вимога це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

За змістом пп. 2.1, 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10 жовтня 2013 року №576, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов'язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки; платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов'язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки; платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки; платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов'язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

У взаємозв'язку з наведеним, п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. (п.59.4 ст.59 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частинами 2, 3 ст.9 Закону № 2464 передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках,передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону №2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у п.1 ч.1 ст.4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Згідно ч.ч. 11, 12 ст.9 Закону України №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати заробітної плати (доходу).

Відповідно до п.4 ст.25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов'язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Тобто, сума, визначена податковою вимогою, не являється податковим боргом у разі оскарження боржником винесеної податковим органом вимоги.

В адміністративному позові позивач зазначає, що ним оскаржено вимогу про сплату заборгованості по єдиному внеску в Окружному адміністративному суді міста Києва в межах адміністративної справи №826/4744/17. Позивач зазначає, що Головним управлінням ДФС у м. Києві була видана вимога від 07 березня 2017 року № Ф-736-17, а згодом видано повторно вимогу № Ф-736-17 19 квітня 2017 року.

Судом встановлено, з Єдиного державного реєстру судових рішень, що в адміністративній справі №826/4744/17 предметом оскарження у даній справі є визнання протиправною та скасування вимоги відповідача від 07 березня 2017 року №Ф-736-17.

При цьому, жодних доказів оскарження вимоги відповідача від 19 квітня 2017 року №Ф-736-17 позивачем не надано, у зв'язку з чим у суду є підстави вважати, що станом на дату винесення рішення грошові зобов'язання у розмірі 8667,63грн. вважаються узгодженими, а дана вимога - такою що не набрала законної сили.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Згідно положень ч.1, 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Положеннями ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Київ Ельбабаєвим Баходіром Бекмурадовичем від 23 серпня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП №54561105 з примусового виконання вимоги № Ф-736-17 від 19 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави боргу по єдиному соціальному внеску в розмірі 8667,63грн., яка набрала чинності 27 червня 2017 року.

Тобто, державним виконавцем дотримані норми Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 23 серпня 2017 року ВП №54561105.

Вказана постанова, направлена позивачу засобами поштового зв'язку 29 серпня 2017 року (штрих кодовий ідентифікатор 783), повернена 02 жовтня 2017 року відправнику з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

Тобто, відповідно до норм ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки оскаржувана постанова направлена позивачу за адресою проживання (02166, АДРЕСА_1), позивач вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення. При цьому, неотримання ним поштової кореспонденції не є підставою вважати, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена відповідачем протиправно.

Водночас судом встановлено, що в даному випадку мало місце порушення державним виконавцем законодавчо встановленого строку надіслання на адресу боржника (позивача) цієї постанови, а саме: постанову направлено поштою не в день її прийняття та не наступний робочий день після того, 29 серпня 2017 року.

Суд вважає, що дана обставина щодо несвоєчасного надсилання державним виконавцем постанови не спростовує правомірності її винесення, а у випадку несвоєчасного отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржник (позивач) не позбавлений права виконання зазначених у ній вимог без порушення строку їх виконання.

Щодо зазначеної позивачем підстави для скасування оскаржуваної постанови - оскарження вимоги в межах адміністративної справи №826/4744/17, суд зазначає, що в межах даної справи оскаржено вимогу від 07 березня 2017 року № Ф-736-17. При цьому, жодні посилання на вимогу від 19 квітня 2017 року №Ф-736-17 у справі №826/4744/17 відсутні, як і відсутні докази на підтвердження повторного винесення вимоги, про що позивачем зазначено в адміністративному позові.

Крім того, позивачем не надано доказів оскарження вимоги від 19 квітня 2017 року №Ф-736-17, з урахуванням чого суд вважає її такою, що набрала законної сили.

З урахуванням викладеного судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог, отже у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова