Справа № 479/943/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 р.м.ОдесаСправа № 479/943/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Сокол Ф.Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову від 05 грудня 2017 року, ухвалену Врадіївським районним судом Миколаївської області у складі головуючого-судді Сокола Ф.Г., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кривоозерського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії за віком з 01.06.2015 року по 01.10.2017 року, про зобовязання виплатити пенсію за віком за період з 01.06.2015 року по 01.10.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Кривоозерського районного суду Миколаївської області з адміністративним позовом до Кривоозерського обєднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком з 01.06.2015 року по 01.10.2017 року

- зобовязати виплатити пенсію за віком за період з 01.06.2015 року по 01.10.2017 року.

Постановою від 05.12.2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Кривоозерський районний суд Миколаївської області відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржене судове рішення, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду частину позовних вимог залишив поза увагою той факт, що між сторонами у справі відбулась процедура досудового вирішення спору, оскільки із заявою про відновлення виплати пенсії апелянт звернувся до відповідача 10.10.2017 року, відмова пенсійного органу датована 20.10.2017 року, а адміністративний позов поданий до суду першої інстанції 24.10.2017 року, тобто в строк, передбачений ч. 4 ст. 99 КАС України.

Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції проте,що він дізнався про припинення виплати пенсії не пізніше 25.04.2015 року, оскільки пенсія апелянту не нараховувалась з 01 квітня 2015 року відповідно до вимог Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та ці дії відповідача відповідали вимогам Закону, який був чинним на час припинення виплати пенсії за віком. Проте , апелянт зазначає, що в адміністративному позові він вказав, що водночас з припиненням виплати пенсії пенсіонерам, які працюють на певних посадах, Закон № 213-VIII з 02 квітня 2015 року, а саме п. 6 розділу ІІІ Прикінцевих положень передбачає, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних та загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне грошове утримання) призначаються відповідно до певних законів, в тому числі і Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Апелянт звертає увагу на те, що до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі і спеціальних, на загальних підставах, прийнято не було, а тому на його думку, підстави, передбачені ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-VI для невиплати пенсії за віком відпали з 1 червня 2015 року і з цього часу пенсійний орган повинен був, поновити її нарахування та виплату. За таких обставин апелянт вважає висновок суду першої інстанції про те, що йому пенсія в автоматизований чи інший спосіб не нарахована та що він має право тільки на виплату, нарахованої, але не виплаченої пенсії суперечить вказаній нормі Закону, яка апелянту стала відома тільки в жовтні 2017 року з моменту звернення до Пенсійного фонду України з вимогою про поновлення виплати пенсії за віком. Таким чином, апелянт вважає, що строк звернення з позовною заявою ним не пропущено, а строк підлягає поновленню.

Апелянт зазначає, що таке застосування норм пенсійного законодавства запропоновано судам при розгляді адміністративних позовів працюючих суддів, які досягли пенсійного віку та підтримано судовою практикою Верховного Суду України (Постанова № 21-948а/16 від 24 травня 2016 року). Аналогічна позиція також висловлена в ухвалі Вищого адміністративного Суду України К/800/9789/17 від 30 березня 2017 року.

Звертає апелянт увагу на те, що в оскарженій постанові суд першої інстанції, посилаючись на своє право відступити від правової позиції Верховного Суду України, не мотивував такого рішення.

Також, апелянт посилається на те, що аналогічну позицію зазначив в своєму висновку Конституційний Суд України від 08 червня 2016 року № 4рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання судді у відставці) розглядаючи окремі положення Закону № 213-VIII в абзаці 3 п. 1 пункт 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного, забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Та в п. 2 свого рішення Конституційного Суду України вказав, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Цього рішення.

Причому в п. 4 абзацу 2 Конституційний Суд України зазначив, що пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку).

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини як на мотив у відмові заявлених позовних вимог - поновлення виплати пенсії за віком, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував те, що це питання врегульовано національним законодавством та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Кривоозерське обєднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області надало відзив на апеляційну скарг, в якому, посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, помилковість доводів апелянта, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, не оспорюється сторонами у справі та підтверджено матеріалами справі, що позивач з 11.08.1986р. по теперішній час обіймає посаду судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області.

28.08.2013 р. позивач досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та з 01.01.2014 р. позивачу призначена пенсія за віком, яка виплачувалася до 31.03.2015 р. Виплата пенсії припинена з 01.04.2015 р. відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VІІІ, автоматизованим способом.

Встановлені судом першої інстанції підтверджені копією трудової книжки позивача, індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5, копією протоколу пенсійного органу № 37 від 07.02.2014р. про прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком, пенсійним посвідченням позивача серії ААЗ від 28.05.2014р., довідкою пенсійного органу № 4297/02 від 11.10.2017 року.

Також суд першої інстанції встановив, що на заяву ОСОБА_3, зареєстровану 11.10.2017р. за № 3631/06, щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2015р., пенсійний орган, листом від 20.10.2017р. за вих. № 4385, відмовив позивачу у відновлення виплати раніше призначеної пенсії. При цьому пенсійний орган послався на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених, серед іншого, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується. Також в зазначеному листі водночас позивачу повідомлено, що буде забезпечено виплату пенсії за жовтень 2017 року додатковими відомостями, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. № 2148-VIII, виплата пенсій особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» відновлюється з 01.10.2017р.

Встановив суд першої інстанції також і те, що доводи позивача про припинення лише виплати пенсії, а не її нарахування, спростовані наданою пенсійним органом інформацією лист № 2589/03 від 04.12.2017р., в якому відповідач вказує, що в період з 01.04.2015р. по 30.09.2017р. в автоматизований чи будь-який спосіб пенсія позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Вирішуючи питання про залишення без розгляду частини позовних вимог, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що фактично на спірні правовідносини поширюються приписи ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, відповідно до якої, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

При цьому суд першої інстанції зазначив, з комплексного аналізу положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV вбачається нерозривний зв'язок між існуванням юридичних фактів та виникненням у особи певних прав та обов'язків. У спірних правовідносинах право на отримання пенсії має особа, яка відповідає критеріям визначеними ст.ст. 8 та 26 вказаного Закону. Питання щодо порядку призначення пенсії, визначення її розміру, виплати та припинення її виплати регулюється ст.ст. 40-42, 44-46, 47, 49 Закону, за наявності звернення особи про призначення пенсії, рішення органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії, а у разі припинення виплати пенсії - відповідного рішення про це. При чому, з конструкції вказаних статей Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV слідує, що законодавець чітко визначив, що дії щодо призначення, нарахування та виплати пенсії, а також припинення її виплати, перебувають в логічному та нерозривному взаємозв'язку між собою, тобто нарахування та виплата пенсії залежить від дій щодо її призначення, а припинення виплати пенсії має наслідком також і припинення її нарахування. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача стосовно того, що пенсія призначена йому за віком з 01.01.2014р., виплата якої припинена з 01.04.2015р., продовжує нараховуватися, є безпідставним та не ґрунтується на приписах чинного законодавства України, що в свою чергу, свідчить про застосування в даному випадку приписів ст. 99 КАС України щодо шестимісячного строку звернення з адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, в редакції Закону № 67-V від 03.08.2006 р., яка діяла станом на 01.04.2015 р., пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Також суд першої інстанції вказав, що абзацом 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, в редакції Закону № 1774-VІІІ від 06.12.2016р., визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме з 25.04.2015р. позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки позивач, в порушення приписів ст. 71 КАС України, не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску шестимісячного строку звернення з адміністративним позовом до суду, відповідно до ст. 100 КАС України, суд першої інстанції встановив, що адміністративний позов в частині позовних вимог з 01.06.2015р. по 23.04.2017р. (за вирахуванням шести місяців до дати звернення з адміністративним позовом до суду - 24.10.2017р.) підлягає залишенню без розгляду.

Перевіряючи доводи суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для залишення без розгляду частини позовних вимог, заявлених за період з 01.06.2015 р. по 23.04.2017 р., враховуючи доводи апеляційної скарги з цього приводу, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Апеляційний суд зазначає, що частиною 2 статті 99 КАС України (в редакції чинній на час подання позову до суду першої інстанції) встановлений загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд зазначає, що припинення виплати апелянту пенсії за віком, відбулось з 01.04.2015 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 року, та який опублікований в офіційному виданні газеті «Голос України» від 12.03.2015 року № 44, газеті «Урядовий курєр» від 17.03.2015 року № 48.

Таким чином, держава виконала свій обовязок щодо дотримання положень ч. 1 та ч. 2 ст. 57 Конституції України, відповідно до яких кожному гарантується право знати свої права і обов'язки; закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Враховуючи положення абзацу 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач повинен був дізнатись про припинення виплати пенсії не пізніше 25 квітня 2015 року. При цьому посилання на заяву від 10.10.2017 року, яка зареєстрована в пенсійному органі 11.10.2017 року, про відновлення виплати раніше призначеної пенсії з 01.06.2015 року, саме як на доказ часу з якого апелянту стало відомо про порушені права, апеляційний суд відхиляє, оскільки облік строку звернення до адміністративного суду повязаний не тільки з часом коли особа стало відомо про прядення прав, а й з часом коли особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав.

При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, оскільки зазначена норма стосується сум пенсій нарахованих, але не виплачених з вини пенсійного органу, в той час як у спірних правовідносинах, пенсія за віком в оскаржений період не нараховувалась.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо протиправного не застосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 99 КАС України, в редакції чинній на час звернення до суду, оскільки приписи цієї норми стосуються використання позивачем, передбаченого законом досудового порядку вирішення спору, та отримання позивачем рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. При цьому заява апелянта від 10.10.2017 року, яка зареєстрована в пенсійному органі 11.10.2017 року, містить прохання відновлення виплати раніше призначеної пенсії з 01.06.2015 року, та не містить ознак скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Ні при зверненні до суду першої інстанції, ні при апеляційному оскарження судового рішення, апелянт не навів обставин та не надав доказів на їх підтвердження, за яких він був позбавлений обєктивної можливості звернутись до суду за захистом свого права в період з 01.04.2015 року по 10.10.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову по суті заявлених вимог, суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, були внесені наступні зміни, зокрема:

- до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, який був замінений пятьма абзацами, та відповідно до цих змін тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

- до абз. 1 та 2 ч. 5 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI, згідно яких тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до цієї статті або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», щомісячне довічне грошове утримання, призначене відповідно до цієї статті, не виплачується.

Також суд першої інстанції зазначив, що пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. № 213-VIII встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначив суд першої інстанції також і те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. № 911-VIII були внесені наступні зміни, зокрема:

- до абз. 2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. № 1058-IV (п. 22), відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- до абз. 1 та 2 ч. 5 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI (п. 30), відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. № 1774-VIII, абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Також суд першої інстанції зазначив, що 08.06.2016р. Конституційним Судом України прийнято рішення № 4-рп/2016 (справа №1-8/2016), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. № 4-рп/2016 (справа №1-8/2016) в частині визнання неконституційними положень вказаного законодавства підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли після 08.06.2016р. та зворотної сили не має.

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VI, які стосувалися запровадження обмеження виплати пенсії/довічного грошового утримання суддів у відставці та щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вказаного Закону, а не пенсії за віком, яка призначена працюючим суддям за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, та не стосується спірних правовідносин у справі.

В той час як положення ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV, якими передбачено обмеження щодо нарахування та виплати пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», не визнанні неконституційними, а відтак продовжують діяти.

В контексті вищевикладеного, враховуючи рішення Конституційного суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 року, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, оскільки вони прийняті законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (п. 23 рішення), суд першої інстанції відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 21-948а/16 від 24.05.2016р., на яку посилався позивач.

Щодо посилань позивача на рішення ЄСПЛ від 15.12.2015р. у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13), згідно якого: п.33. Суд вважає, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями державних службовців, з іншої сторони, щодо права на продовження отриманні пенсії за віком, де заявник став жертвою, не ґрунтується на будь-якому «об'єктивному і розумному виправданні», навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається договірним сторонам в цій області (див. параграф 32 вище). 34. У цьому випадку мало місце порушення статті 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Протоколу № 1», суд першої інстанції зазначив наступне.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997р., зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території […] щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Таке законодавче визнання обов'язкової юрисдикції ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, зумовлює вивчення практики ЄСПЛ та застосування національного законодавства з урахуванням позиції ЄСПЛ, оскільки саме в рішеннях ЄСПЛ розкривається зміст більшості положень Конвенції.

Суд першої інстанції вказав, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що посилаючись на п.п. 33 та 34 рішення ЄСПЛ від 15.12.2015р. у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) позивач фактично тлумачить останні окремо від загального контексту рішення, тим самим викривляє суть самого рішення.

Так, з п.п. 15 та 16 вказаного рішення ЄСПЛ вбачається, що «Заявник стверджував, що його встановлена пенсія була незаперечним правом, яке закріплюється національним законодавством. Будь-яке посягання на нього має бути переконливо обґрунтовано, а пояснення загальним інтересом без конкретних фактів чи обставин для обмеження такого права не є достатнім. Твердження Уряду про те, що заборона на подвійну компенсацію була частиною заходів, спрямованих на скорочення державного боргу з метою уникнути процедури надмірного дефіциту Європейського Союзу не є достатнім, оскільки жоден з впроваджених заходів не призвів до будь-якої фактичної економії, шляхом впровадження цих заходів або цілей, для яких такі заощадження були використані. У будь-якому випадку, заявник зазначив, що кількість осіб, які постраждали від спірної поправки (див. параграф 20 нижче), склали лише невелику частину загального числа пенсіонерів в Угорщині, що перевищує два мільйони. Будь-яка економія, досягнута шляхом позбавлення виплати пенсії такої невеликої групи населення, не може суттєвою скоротити розмір державного боргу або вплинути на уникнення процедури надмірного дефіциту.

Більше того, зазіхання на це право має зворотну силу, не беручи до уваги пільговий період, на який посилається Уряд (див. параграф 22 нижче). Поправка на момент набуття нею чинності обмежує право, яке вже було набуто заявником після досягнення пенсійного віку. Крім того, наявна дискримінація, оскільки закон неправомірно трактує по-різному: (і) державну і приватну сферу та (іі) певні категорії державних службовців та інших осіб (наприклад, міністри Уряду або мери не підпадають під дію цієї поправки). Тобто, в той час як виплату пенсії заявника було припинено, багато інших пенсіонерів отримували оплату за роботу в державній сфері і пенсію одночасно, оскільки призупинення виплати пенсії охоплює тільки пенсіонерів зі статусом державного службовця, посадової особи і т.д., які перераховані в законі».

З огляду на твердження заявника ЄСПЛ у п.п. 27-32 вказаного рішенні зазначив, що «Оскільки заявнику було відмовлено у виплаті пенсії на підставі того, що він одночасно працює на державній службі, яку можна розглядати як «інший статус», що охоплюється статтею 14 (див. з урахуванням відповідних змін "Карсон і інші проти Сполученого Королівства" (Carson and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 42184/05, § 70, ЄСПЛ 2010), це положення може бути застосоване (див. "Гайгусуз проти Австрії" (Gaygusuz v. Austria), 16 вересня 1996 року, § 41, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV).

Відповідно до прецедентного права Суду, відмінність у ставленні є дискримінаційною в світлі статті 14, якщо вона "не має об'єктивного та розумного обґрунтування", тобто, якщо вона не переслідує "легітимну мету" або якщо немає "розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, що переслідується". Більше того, договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. Гайгусуз, згадане вище, § 42).

Суд зазначає, в першу чергу, що в доводах Уряду легітимною метою, що переслідується законодавством та лежить в основі диференційованого підходу в спорі, є захист державного бюджету. Уряд вважає, що навіть якщо законодавча поправка стосується тільки обмеженої кількості пенсіонерів, як стверджував заявник, цей захід дійсно може знизити деякі державні витрати, тому мета, на яку посилається Уряд, може бути прийнята в якості легітимної.

Заявник стверджував, що відмінність у ставленні полягала у наступному: відмінність між приватною і державною сферами, а також між різними категоріями державних службовців. Уряд заявив, що законодавче положення, про яке йде мова, не носить дискримінаційного характеру, зокрема, тому що диференційоване ставлення до різних роботодавців, не було дискримінаційним відповідно до статті 14. Воно було в будь-якому випадку обґрунтоване тому, що орієнтоване на конкретну ситуацію, в якій такі пенсіонери, як заявник, отримували дохід з двох джерел державного бюджету одночасно.

Однак, суд зазначає, що Уряд не висунув жодного переконливого аргументу - жодних аргументів взагалі - на користь обмеження сфери дії поправки до тих категорій державних службовців, які перераховані в законі, замість того, щоб охопити всі категорії державних службовців. Заявник вказав, - і це не було спростовано урядом - що пенсіонери, які обіймають посади міністрів уряду або мерів були звільнені від обмежень. З точки зору скорочення державних витрат, Суд не може побачити жодного обґрунтування цієї відмінності в ставленні і вважає, що державні службовці, які не охоплені поправкою, знаходяться в аналогічній ситуації, як заявник.

Більше того, відносно іншого положення передбачуваної дискримінації, тобто різниці в ставленні до державної і приватної сфер, Суд вважає, що, хоча тільки перша група схильна до отримання подвійного доходу з державних джерел, основний аргумент, висунутий урядом (а саме, що жодна пенсія не повинна виплачуватися працюючим особам, оскільки вони не потребують заміну заробітної плати) фактично повинна в рівній мірі стосуватися і тих пенсіонерів, які працюють у приватній сфері та отримують заробітну плату. Якщо дивитися з цієї точки зору, пенсії, що виплачуються пенсіонерам, які зайняті у приватній сфері, також можна розглядати як надлишкові державні витрати. Ці дві групи пенсіонерів, з цієї точки зору, знаходяться в аналогічній ситуації».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що з рішення ЄСПЛ від 15.12.2015р. у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) слідує, що ЄСПЛ визнав порушення прав заявника не у зв'язку з припиненням йому виплати пенсії за віком через його працевлаштування, а у зв'язку з тим, що уряд вніс дискримінаційну поправку до законодавства про пенсійне забезпечення, якою виокремив окремі категорії пенсіонерів з числа державних службовці, які в залежності від займаної посади та сфери працевлаштування мають чи не мають право на отримання пенсії за віком.

В свою чергу, у випадку щодо позивача до законодавства України внесено зміни щодо права на отримання пенсії/довічного грошового утримання пенсіонерам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», при чому на припинення виплати пенсії не впливає займана посада та місце роботи.

За таких обставин суд першої інстанції встановив, що у справі яка розглядається, посилання позивача на рішення ЄСПЛ від 15.12.2015р. у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, в контексті посилання позивача на практику ЄСПЛ, а також рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. № 4-рп/2016, суд першої інстанції звернув увагу на те, що ЄСПЛ в ухвалі від 03.06.2014р. у справі «ОСОБА_4 проти України» (Заява № 43331/12) зазначив, що: «У цій справі заявниця отримувала свою пенсію у сумі, визначеній рішенням суду від 19 січня 2010 року, до тих пір, поки механізм нарахування її пенсії, встановлений вищезазначеним судовим рішенням на підставі закону, чинного на час подій, не було змінено, внаслідок розмір її пенсії був зменшений.[…]

Єдине питання, що залишається, є те, чи зменшення пенсії заявниці було сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу.

Це положення також не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Корлівства" (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X), доки існує законодавче право.

Як встановлено рішенням суду від 19 січня 2010 року, заявниця мала право на пенсію певного розміру відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції, чинній на час подій.

Суд нагадує, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі "Амола проти Фінляндії" (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі "Stran Greek Refineries" та ОСОБА_5 проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301?B). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).

У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі "ОСОБА_6 Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000-XII).

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу […].

Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "ОСОБА_7 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)».

Суд першої інстанції зауважив, оскільки ЄСПЛ чітко висловився щодо можливості обмеження соціальних виплат та, що зменшення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном, при чому будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті, тобто має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

Вищевказані доводи та обґрунтування ЄСПЛ, на думку суду першої інстанції в цілому співвідносяться з обставинами судового спору, а тому мають застосуватися в даному випадку та братися судом до уваги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог, заявлених за період з 24.04.2017р. по 01.10.2017р.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апелянта щодо відмови у задоволенні позовних вимог заявлених за період з 24.04.2017р. по 01.10.2017р. апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта з наступних підстав.

Як підтверджено матеріалами справи апелянту з 01.01.2014 року призначена та виплачувалась пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 року по 30.09.2017 року нарахування та виплата пенсії апелянту була припинена відповідно до абз. 2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. № 1058-IV (в редакції Законів № 213-VIII від 02.03.2015, № 911-VIII від 24.12.2015; із змінами, внесеними згідно із Законами № 1774-VIII від 06.12.2016, № 2148-VIII від 03.10.2017р.) оскільки апелянт працює на посаді судді та має право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Закони України № 213-VIII від 02.03.2015 р., № 911-VIII від 24.12.2015р., № 2148-VIII від 03.10.2017р. у встановленому порядку не були визнані неконституційними в частині внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а тому є обовязковими до виконання.

Таким чином, у спірних правовідносинах застосовуються положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», внесення змін до якого в частині пенсійного забезпечення (довічного грошового утримання) були визнані не конституційними, а тому рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року № 4рп/2016 до спірних правовідносин не застосовується.

Також апеляційний суд вважає помилковим посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові цього суду від 24.05.2016 року у справі № 21-948а16, оскільки спірні правовідносини в цій справі стосуються припинення нарахування та виплати пенсії за Законом України «Про державну службу» та обовязку пенсійного органу відновити виплату з 01.06.2016 року пенсії, яка розрахована за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в той час як у справі яка переглядається апеляційним судом, спірні правовідносини стосуються припинення нарахування та виплати пенсії за віком, яка призначена за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та яка не є спеціальною пенсією, тобто правовідносини у справі не такими по яким Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апелянта щодо помилкового застосування судом першої інстанції практики ЄСПЛ, ґрунтуються на помилковому посиланні апелянта на норми національного законодавства, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, якими він обґрунтовує застосування практики ЄСПЛ.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-10, 72-77, 308, п. 1 ч. 1 ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 328 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 12.06.2018 р.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9