Справа № 826/16555/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

27 червня 2018 року № 826/16555/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Катющенка В.П. та Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Патук А.С.,

за участі: представника позивача Бабинський В.В., представника відповідача-1: Кобилянський О.В., Здоровила А.О., від відповідача-2: Кобилянський О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України,

Військової частини НОМЕР_1

про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення військового звання, поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:
24.10.2016 до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (далі МОУ), Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 про призначення на посаду підполковника ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 12.03.2016 № 56дск щодо вибуття підполковника ОСОБА_1 до нового місця проходження служби та виключення зі списків особового складу;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - позбавлення військового звання;

- наказу Міністра оборони України від 25.03.2016 №25Рдск про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас;

- поновити у військовому званні «підполковник» ОСОБА_1 ;

- поновити перебування підполковника ОСОБА_1 у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера Управління командира в/ч НОМЕР_1 та стягнути грошове забезпечення по день поновлення на військовій службі.

Ухвалою суду від 27.06.2018 позовну заяву в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 про призначення на посаду підполковника ОСОБА_1 та визнання незаконним та скасування наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 12.03.2016 № 56дск щодо вибуття підполковника ОСОБА_1 до нового місця проходження служби та виключення зі списків особового складу залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - позбавлення військового звання; про визнання незаконним та скасування наказу міністра оборони України від 25.03.2016 № 25Рдск щодо звільнення позивача з військової служби у запас, про поновлення у військовому званні «підполковник» ОСОБА_1 ; про поновлення перебування підполковника ОСОБА_1 у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера Управління командира в/ч НОМЕР_1 та стягнення грошового забезпечення по день поновлення на військовій службі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у лютому 2014 року між ним та командиром в/ч НОМЕР_1 укладено контракт терміном на 5 років з перебуванням на посаді старшого офіцера Управління в/ч НОМЕР_1 . При цьому, через конфлікт позивача з керівництвом в/ч НОМЕР_1 , 18.12.2015 посада старшого офіцера Управління в/ч НОМЕР_1 була скорочена, а позивача з вказаної дати зараховано у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .

Як зазначив позивач у позовній заяві, наприкінці грудня 2015 року йому було заборонено знаходитись у приміщенні відділу та відвідувати колишнє робоче місце, а в подальшому взагалі заблоковано і електронну перепустку для проходу через контрольно-пропускний пункт на територію в/ч НОМЕР_1 .

В той же час, наказом Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 «По особовому складу» його призначено помічником начальника центру начальником служби захисту інформації 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, а 12.03.2016 наказом командира в/ч НОМЕР_1 «По стройовій частині» № 56дск ОСОБА_1 з 12.03.2016 виключено зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення частини і направлено до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України для подальшого проходження служби.

При цьому, позивач наголосив, що вказані накази прийняті в порушення вимог п/п. «є» п. 34 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого указом Президента України від 07.11.2001 № 1053/2001 та п. 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, якими передбачено, що призначення на посади осіб офіцерського складу, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в можливо короткий строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади.

Таким чином, позивач зазначив, що зважаючи на те, що з попередньої посади його звільнено 18.12.2015, то наказ про призначення його повинен був бути прийнятий не пізніше 18.02.2016, тоді як такий наказ прийнято 10.03.2016, що вказує на його незаконність.

Позивач посилається на п. 40 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого указом Президента України від 07.11.2001 № 1053/2001, яким передбачено, що особи офіцерського складу яких переміщують по службі, мають вибути до нового місця служби після здавання справ та посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення на службі, а ті з них, які на цей час перебувають у відпустці чи на лікарняному, - після повернення з відпустки (лікування) з урахуванням часу на здавання справ та посади.

Проте, як вказав позивач у позовній заяві, 05.01.2016 по дорозі на роботу він отримав травму голови, у зв`язку з чим, періодично, а саме: з 05.01.2016 по 14.01.2016; з 20.01.2016 по 05.02.2016; з 19.02.2016 по 04.03.2016; з 17.03.2016 по 23.03.2016 та з 06.04.2016 по 20.04.2016 перебував на лікарняному у госпіталі.

Разом з тим, останній наголосив, що наказом від 12.03.2018 № 56дск, відносно оскарження якого судом постановлено ухвалу від 27.06.2018 про залишення позову без розгляду в цій частині, передбачено його вибуття до нового місця проходження служби та виключення зі списків особового складу до його відома не доводився, а сам позивач згоду на його направлення до нового місця служби не надавав.

Крім того, позивач зазначив, що в/ч НОМЕР_1 проведено службове розслідування, яким встановлено невиконання ним наказу від 12.03.2016 № 56дск «По стройовій частині» та як наслідок прийнято наказ від 25.03.2016 № 56КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника ОСОБА_1 », яким на нього накладено дисциплінарне стягнення «позбавлення військового звання», а наказом Міністра оборони України від 25.03.2016 № 25Рдск взагалі звільнено з військової служби у запас.

При цьому, позивач наголошує на тому, що службове розслідування проведено у період перебування його на лікарняному, тобто з 17.03.2016 по 23.03.2016. Більш того, таке службове розслідування проведено всупереч Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.03.2014 № 82, оскільки про початок проведення такого розслідування позивача повідомлено не було, а також у нього не були відібрані пояснення, не надано можливості робити заяви, подавати і порушувати клопотання про витребування і залучення документів, опитування відповідних осіб.

Окрім того, позивач посилається на те, що в ході службового розслідування не встановлено обставин, передбачених главою 3 вказаної Інструкції.

Також останній зазначив, що за результатами такого розслідування, особа, яка призначала таке розслідування не провела з ним співбесіду, а під час накладення на нього дисциплінарного стягнення та обрання його виду, всупереч ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не враховані обставини щодо перебування позивача на лікарняному та придатності його до військової служби. Також не враховано наявність обставин, які позитивно характеризують позивача.

Отже, позивач наголошував, що обраний вид дисциплінарного стягнення не відповідає тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку, а оскаржувані накази, зокрема, від 25.03.2016 № 56КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності підполковника ОСОБА_1 » та від 25.03.2016 № 25Рдск «По особовому складу» є незаконними та підлягають скасуванню.

У ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник в/ч НОМЕР_1 надав до суду заперечення проти позову, в яких заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідно до п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.09.2015 № Д-322/1/3г старшого офіцера відділу 8 управління в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 наказом від 18.12.2015 № 0286 «По особовому складу» увільнено від займаної посади і з 18.12.2015 зараховано у розпорядження командира військової частини № НОМЕР_1 .

При цьому, представник в/ч НОМЕР_1 зауважив, що позивач починаючи з 05.01.2016 по 14.01.2016; з 20.01.2016 по 05.02.2016; з 19.02.2016 по 04.03.2016; з 17.03.2016 по 23.03.2016 та з 06.04.2016 по 20.04.2016 перебував на лікарняному. Проте, час перебування військовослужбовців на лікуванні виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів. Однак, враховуючи те, що позивача з 18.12.2015 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини № НОМЕР_1 , а загальний час лікування під час перебування позивача у такому розпорядженні складав 32 доби, то наказ від 10.03.2016, прийнятий Міністром оборони України є законим та таким, що прийнятий у строк, передбачений Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Крім того, представник в/ч НОМЕР_1 наголосив, що позивач не направлявся зі Збройних Сил України до інших військових формувань, з огляду на що, згода на його переведення на іншу посаду була не потрібна.

Отже, представник вказав, що накази від 10.03.2016 № 207 «По особовому складу» та від 12.03.2016 № 56дск «По стройовій частині» є правомірними, проте, такі накази, в порушення вимог ст. 37 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, позивачем виконані не були, про що повідомлено Головну військову прокуратуру Генеральної прокуратури України про виявлені ознаки кримінального правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 402 КК України, а також, з метою уточнення причин і умов невиконання позивачем наказів командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ про проведення службового розслідування, за результатами якого складено акт службового розслідування від 23.03.2016.

В той же час, представник в/ч НОМЕР_1 зазначив, що у відповідності до ст. 92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир в/ч НОМЕР_1 звернувся з клопотанням до Міністра оборони України про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання. Так, за порушення військової дисципліни Міністром оборони України прийнято наказ від 25.03.2016 № 56КП, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення військового звання та наказом від 25.03.2016 № 25Рдск останнього звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. «в» п 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, представник в/ч НОМЕР_1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на правомірність оскаржуваних наказів.

У судовому засіданні представник МОУ також просив відмовити у задоволенні позовних вимоги, зазначивши, що такі вимоги є необґрунтованими, а оскаржувані накази є правомірними.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.10.2016 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

Разом з тим, розпорядженням про повторний автоматичний розподіл судових справ від 28.02.2017 № 623 та відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду справу повторно автоматично розподіллено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Аблова О.Є.

Ухвалою від 10.05.2017 справу прийнято до провадження суддею Абловим Є.В. та призначено до розгляду колегією у складі трьох суддів.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 10.10.2017 № 4728 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду справу повторно автоматично розподіллено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою суду від 26.10.2017 справу прийнято до провадження суддею Кармазіним О.А. та призначено справу до розгляду колегією у складі трьох суддів.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII (далі КАС України), слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, справа розглядається з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

У судовому засіданні 27.06.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, покази свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, підполковник ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера відділу 8 управління.

18.12.2015 наказом № 0286 «По особовому складу» відповідно до п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.09.2015 № Д-322/1-3т підполковника ОСОБА_1 старшого офіцера відділу 8 управління в/ч НОМЕР_1 увільнено від займаної посади і з 18.12.2015 зараховано у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .

В той же час, зважаючи на те, що у в/ч НОМЕР_1 вакантних посад, на які позивач міг бути призначений згідно своєї військово-облікової спеціальності не було, командир в/ч НОМЕР_1 звернувся до Міністерства оборони України та Генерального штабу України щодо призначення ОСОБА_1 на вакантну посаду в іншій військовій частині Збройних Сил України.

Листом від 05.01.2016 № 6нт т.в.о. начальник штабу перший заступник командира військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_2 повідомив начальника Головного управління розвідки МОУ (через 8 управління), що підполковника ОСОБА_1 можливо призначити на вакантну посаду помічника начальника центру начальника служби захисту інформації 235 міжвидового центра підготовки (військова часина польова пошта НОМЕР_3 ).

Разом з тим, наказом Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 «По особовому складу» відповідно до п. 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України підполковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , колишнього старшого офіцера відділу управління в/ч/ НОМЕР_1 , призначено на посаду помічника начальника центру начальника служби захисту інформації 235 міжвидового центра підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

В подальшому, на підставі вказаного наказу, наказом командира в/ч НОМЕР_1 «По стройовій частині» № 56дск ОСОБА_1 з 12.03.2016 виключено зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення частини і направлено до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України та видано припис від 12.03.2016 № 20, яким підполковнику ОСОБА_1 запропоновано 12.03.2016 вибути до зазначеного місця направлення.

При цьому, судом встановлено за показами свідків офіцерів в/ч НОМЕР_1 та підтверджується іншими матеріалами справи, що у свою чергу відображено також в ухвалі від 27.06.2018 про залишення позову без розгляду (в частині наказів від 10.03.2016 та від 12.03.2016), що 15.03.2016 за дорученням начальника 8 Управління полковника ОСОБА_3 , який також був допитаний в якості свідка, у присутності начальника 2 відділу 8 управління в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 , начальника групи спеціального обліку 8 управління в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 , старшого офіцера відділу 1 управління в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 підполковнику ОСОБА_1 доведено зміст вказаних наказів від 10.03.2016, від 12.03.2016 разом із приписом від 12.03.2016 про вибуття до нового місця служби та проведено співбесіду, за результатами чого, крім іншого, складено аркуш співбесіди (а.с. 44-45). Проте, позивач відмовився отримувати вказані документи, про шо, крім іншого, вказаними офіцерами особами в/ч НОМЕР_1 складено акт від 15.03.2016 (а.с. 46).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 17.03.2016 т.в.о. начальника Головного управління розвідки МОУ генерал-майор Іващенко О.І. звернувся з листом № 222/8/301 до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, в якому повідомив, що у діях військовослужбовця Головного управління розвідки МОУ підполковника ОСОБА_1 виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч .3 ст. 402 КК України, оскільки останній, виявляючи непокору, умисно не виконує вимоги наказу Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 та припису від 12.03.2016 № 20 про його вибуття до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

За фактом вчинення 15.03.2016 підполковником ОСОБА_1 непокори (відмова від отримання витягу з наказу Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 та припису від 12.03.2016 № 20 та вибуття до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України) до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості про кримінального правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 402 КК України за № 0000852 та передано вказане кримінальне провадження для подальшого досудового розслідування до Військової прокуратури Центрального регіону України.

Крім того, з метою уточнення причин і умов невиконання позивачем вимог наказу Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 та припису від 12.03.2016 № 20 щодо вибуття до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України командиром в/ч НОМЕР_1 наказом № 51 від 17.03.2016 призначено проведення службового розслідування, за результатами якого складено акт службового розслідування від 23.03.2016 № 222/72, яким встановлено, що підполковник ОСОБА_1 , в порушення вимог ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відкрито відмовився виконувати наказ Міністра оборони України (по особовому складу) від 10.03.2016 № 207 щодо призначення його в 235 міжвидовий центр підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, наказ від 12.03.2016 № 56дск та припис від 12.03.2016 № 20 про вибуття його до зазначеної частини та не відбув до нового місця служби через власну недисциплінованість. Також встановлено, що підполковник ОСОБА_1 відмовився від отримання наказу від 10.03.2016 № 207 та від отримання припису від 12.03.2016 № 20 про вибуття до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, у зв`язку з чим, у діяннях підполковника ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 Кримінального кодексу України «непокора», про що повідомлено відповідний правоохоронний орган.

Крім того, службовим розслідуванням також встановлено, що 13.03.2016 підполковник ОСОБА_1 був затриманий працівниками Національної поліції Святошинського районного управління Головного управління Національної поліції в м. Києві за перевезення у власному автомобілі гранати РГН та наркотичних речовин.

За результатами службового розслідування та у відповідності до ст. 92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир в/ч НОМЕР_1 звернувся з клопотанням до Міністра оборони України про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання.

Разом з тим, за порушення військової дисципліни Міністром оборони України прийнято наказ від 25.03.2016 № 56КП, яким на підполковника ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення позбавлення військового звання. У наказі, крім іншого, зазначено, що позивач відкрито не виконав наказ Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 та наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 12.03.2016 щодо вибуття до нового місця проходження служби. Зазначено, що своїм ганебним вчинком військовослужбовець принизив високе звання офіцера Збройних Сил України та порушив вимоги статей 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту, п. 3.10 Кодексу честі офіцера Збройних Сил України.

В той же час, наказом Міністра оборони України від 25.03.2016 № 25Рдск позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до п/п. «в» п 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку зі позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку та відповідно до п. 230 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України виключено зі списків особового складу Збройних Сил України з 25.03.2016.

Слід зазначити, що під час розгляду справи представником позивача надано копію постанови від 30.06.2017 про часткове закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 402 КК України, постанову від 03.08.2017 про закриття кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та від 22.08.2017 за ч. 1 ст. 309 КК України, які на думку представника мають значення для вирішення даного спору.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України, у редакції з 15.12.2017) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будьякими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правове регулювання відносин між державою та громадянином у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку щодо військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положеннями про проходження військової служби для відповідних категорій військовослужбовців, Статутами Збройних Сил України тощо.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551 (далі Дисциплінарний статут).

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Відповідно до ст.ст. 1 та 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно з ст. 5 Дисциплінарного статуту стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків. Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених законами та військовими статутами заходів примусу аж до арешту винного й притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Отже, проаналізувавши вказані норми, колегія суддів наголошує, що кожен військовослужбовець зобов`язаний дотримуватися військової дисципліни та неухильно виконувати вимогами Дисциплінарного статуту, Конституції, законів України та Військової присяги. В іншому випадку, у разі невиконання чи неналежного виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни чи громадського порядку, командир зобов`язаний вжити всіх передбачених законами та військовими статутами заходів про притягнення такого військовослужбовця до дисциплінарної та/або кримінальної відповідальності.

Статтею 68 Дисциплінарного статуту передбачено види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на молодших та старших офіцерів, а саме: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.
При цьому, порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений ст.ст. 83-95 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до ст.ст. 84 та 85 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини, може передувати службове розслідування, яке призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Таким чином, колегія суду дійшла висновку, що у випадку, якщо командир вважає за необхідне уточнити причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення та ступеня вини, він має право призначити проведення службового розслідування, що, однак, не зобов`язує командира призначати службове розслідування по кожному випадку порушення військової дисципліни підлеглими військовослужбовцями. За наявності очевидного факту невиконання наказу, наявність чи відсутність результатів службового розслідування щодо уточнення причин, не може бути підставою для спростування факту невиконання наказу.

Разом з тим, ст. 92 Дисциплінарного статуту передбачено, що якщо командир за тяжкістю вчиненого підлеглим правопорушення визнає надану йому дисциплінарну владу недостатньою для покарання військовослужбовця, він порушує клопотання про накладення стягнення на винну особу владою старшого командира.

В той же час, як встановлено судом, у зв`язку з невиконанням підполковником ОСОБА_1 наказів від 10.03.2016 № 207 та від 12.03.2016 № 56дск, а також не виконання припису від 12.03.2016 № 20 щодо вибуття позивача до 235 міжвидового центру підготовки військових частин та підрозділів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, командир в/ч НОМЕР_1 , у відповідності до ст. 92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушив перед Міністром оборони України клопотання про накладення на підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання.

Також, судом враховується, що накази Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 «По особовому складу» та командира в/ч НОМЕР_1 від 12.03.2016 № 56ДСК «По стройовій частині» та припис від 12.03.2016 № 20 є чинними, про існування таких наказів та припису, ОСОБА_1 було відомо 15.03.2016, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, показами свідків, аркушем співбесіди, актом про відмову в отриманні наказу та припису про подальше проходження служби та відображено в ухвалі суду про залишення позову без розгляду в частині оскарження наказів від 10.03.2016 та від 12.03.2016.

Суд вважає безпідставними також твердження позивача про те, що він, кожного разу після лікування, у період з 05.01.2016 по 20.04.2016 намагався потрапити на територію в/ч НОМЕР_1 до свого робочого місця, з огляду на те, що на підтвердження вказаних обставин позивачем або його представником в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, не надано жодних доказів. Більш того, позивачем не надано жодних доказів щодо його намагання потрапити на територію в/ч НОМЕР_1 , починаючи з 20.04.2016 по 26.09.2016, тобто по день, як зазначає позивач, фактичного отримання наказів від 25.03.2016 № 56КП та від 25.03.2016 № 25Рдск. Не надано також доказів того, що у період з 20.04.2016 по 26.09.2016 позивач перебував на лікарняному у госпіталі або у іншому медичному закладів.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на той факт, що службове розслідування проведено у період перебування його на лікарняному, тобто з 17.03.2016 по 23.03.2016 та в порушення вимог Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.03.200 № 82 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 за № 385/8984 (в редакції на час виникнення спірних відносин), з огляду на те, що, по-перше, призначення проведення службового розслідування є правом, а не обов`язком командира, по-друге, як видно з матеріалів справи, зокрема, з листа Національного військово-медичного клінічного центру Головного військового клінічного госпіталю від 03.06.2016 № 001/05/16к/ц-05 (а.с. 17), у період з 17.03.2016 по 23.03.2016 пацієнта ( ОСОБА_1 ) виписано з клініки за порушення госпітального режиму, тобто фактично позивач не перебував на лікуванні.

Окрім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що при застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання не враховано його позитивні характеристики, з огляду на наступне.

Так, ст.ст. 28, 29, 30 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Військовослужбовці зобов`язані неухильно дотримуватися службової дисципліни, віддано служити Українському народові, бути пильними, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, зокрема, виконувати накази командирів (начальників).

Окрім того, суд наголошує, що в особливий період, порушення військовослужбовцем службової дисципліни, зокрема, невиконання наказів командира (начальника) є недопустимим, а такий дисциплінарний проступок є достатньою правовою підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення, в т.ч. у вигляді позбавлення військового звання.

При цьому, притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення військового звання, є безумовною підставою звільнення його з лав Збройних Сил України.

Більш того, ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні «Пеллеґрін проти Франції» від 08.12.1999 Європейський суд з прав людини надав автономне тлумачення терміну «Державна служба». З цією метою Суд запровадив функціональний критерій, що визначається характером обов`язків і функцій службовця. Ті, що обіймають посади, які передбачають виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням загальних інтересів, або участь у здійсненні повноважень, наданих за публічним правом, наділені часткою суверенної влади держави. Отже, держава має законний інтерес вимагати від таких посадових осіб особливих відносин довіри і лояльності. З іншого боку, стосовно інших посад, які не містять такого аспекту «державного управління», цього інтересу немає (п.п. 60,65 рішення).

Таким чином, проаналізувавши вказані обставини, у сукупності викладених норм, а також зважаючи на те, що позивачем не виконано накази Міністра оборони України від 10.03.2016 № 207 «По особовому складу» та командира в/ч НОМЕР_1 від 12.03.2016 № 56ДСК «По стройовій частині», колегія суддів дійшла висновку, що наказ Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП, яким на підполковника ОСОБА_7 накладено дисциплінарне стягнення позбавлення військового звання та похідний від цього наказ Міністра оборони України від 25.03.2016 № 25Рдск про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до пп. «в» п 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є правомірними, а дії Міністерства оборони України при прийнятті оскаржуваних наказів є такими, що вчинені в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством України.

З огляду на викладене суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимоги позивача про визнання незаконними та скасування наказів Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП та від 25.03.2016 № 25Рдск.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача про поновлення у військовому званні підполковник ОСОБА_1 ; поновлення перебування підполковника ОСОБА_1 у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера Управління командира в/ч НОМЕР_1 та стягнення грошове забезпечення по день поновлення на військовій службі є похідними від визнання незаконними та скасування наказів Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП та від 25.03.2016 № 25Рдск, то такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Наведені позивачем доводи та надані матеріали, у т.ч. щодо закриття кримінальних проваджень, не спростовують наведені вище висновки суду та не доводять зворотного.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів Міністра оборони України від 25.03.2016 № 56КП та № 25Рдск, про поновлення у військовому званні підполковник, про поновлення перебування підполковника ОСОБА_1 у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера Управління командира в/ч НОМЕР_1 та про стягнення грошового забезпечення, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідні положення КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді В.П. Катющенко

Т.О. Скочок

Повний текст рішення виготовлено 02.07.2018.