Справа № П/9901/101/18
Суддя: Лященко Наталія Павлівна
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О.М.,
на постанову від 22 травня 2018 року
у справі № П800/308/14 (П/9901/101/18)
провадження № 11-217заі18
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду

від 30 січня 2018 року задоволено уточнений адміністративний позов ОСОБА_4 до Президента України, третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації (далі - НКРЗІ, Комісія) про визнання протиправними та скасування указів, поновлення на посаді.

Визнано протиправним та скасовано Указ Президента України від 17 травня 2014 року № 478/2014 «Про звільнення Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» (далі - Указ № 478/2014); поновлено ОСОБА_4 на посаді члена Комісії з 20 травня 2014 року.

На зазначене судове рішення Мишковець О. В. як представник Президента України подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування цього рішення та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що оспорюваний Указ Президента України підписано та видано в спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Норми законодавства не містять вимог стосовно обов'язкового обґрунтування у відповідному указі підстав припинення повноважень члена Комісії. Також, на думку скаржника, позивач підпадає під дію Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади». Крім того, акцентує увагу на тому, що правовідносини між Президентом України та членом Комісії не є трудовими, а стосуються проходження публічної служби й регулюються нормами спеціального законодавства, тому посилання суду попередньої інстанції на положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є помилковим.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2018 року - без змін.

Цілком погоджуємось із висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що Указ № 478/2014 в частині звільнення ОСОБА_4 з посади члена НКРЗІ порушує права та охоронювані законом інтереси позивачки, оскільки є протиправним, а тому підлягає скасуванню

Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, не довів, що на час прийняття ним спірного Указу існувала будь-яка з передбачених Законами України «Про телекомунікації» та «Про державну службу» підстав для звільнення позивачки з посади, та не зміг обґрунтувати, яка саме. Закон України «Про очищення влади», на який посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, набрав чинності 16 жовтня 2014 року, тобто після прийняття Указу № 478/2014. Цей Закон має свої чітко окреслені межі, процедуру застосування та безпосередньо не відноситься до спірних правовідносин у цій справі.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність передбачених законодавством підстав для поновлення позивачки на роботі на підставі статті 235 КЗпП України, яке є ефективним способом відновлення її порушеного права.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Питання, пов'язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) урегульовано як Законом України «Про державну службу», так і спеціальними законами.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов'язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про телекомунікації» органом державного регулювання у сфері телекомунікацій є НКРЗІ, яка є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним ВерховнійРаді України.

Статтею 20 цього Закону встановлено, що Комісія, як колегіальний орган утворюється у складі Голови Комісії та шести членів Комісії, які призначаються на посади та звільняються з посад Президентом України шляхом видання відповідного указу. НКРЗІ набуває повноважень з моменту призначення більше половини її загального кількісного складу. Термін повноважень Голови та члена Комісії становить шість років. Після закінчення строку повноважень Голова або член НКРЗІ продовжує виконувати свої обов'язки до призначення відповідно нового Голови або члена Комісії. Голова та члени Комісії є державними службовцями.

Президент України Указом від 16 грудня 2011 року № 1140/2011 призначив ОСОБА_4 членом Комісії.

З наявних у відкритому доступі нормативно-правових актів вбачається, що 16 грудня 2011 року Президентом України було прийнято укази № 1143/2011, 1142/2011, 1141/2011, 1139/2011, 1138/2011, якими призначено ще п'ятьох членів НКРЗІ, що свідчить про набуття повноважень Комісією у зв'язку з такими призначеннями.

Указом № 478/2014 на підставі частини першої статті 20 Закону України «Про телекомунікації» та статті 112 Конституції України із займаних посад звільнено Голову Комісії та п'ятьох її членів, у тому числі ОСОБА_4 Згідно із записом у трудовій книжці позивачки фактичним днем її звільнення є 20 травня 2014 року.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 частини другої статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору

оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства,

установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний

допуск до роботи вважається укладенням трудового договору

незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином

оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома

власника або уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей

строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як

конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Ураховуючи викладене, можна зробити висновок, що 16 грудня 2011 року ОСОБА_4 було призначено на посаду члена Комісії на умовах строкового трудового договору. Цей строк визначено статтею 20 Закону України «Про телекомунікації» та становить шість років.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Залишаючи без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2018 року, яким ОСОБА_4 поновлено на посаді члена Комісії з 20 травня 2014 року, Велика Палата Верховного Суду не звернула увагу на те, що строк дії трудового договору позивачки згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про телекомунікації» розпочався 16 грудня 2011 року та закінчився 16 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним.

Враховуючи наведене, вважаємо, що у суду не було підстав для поновлення позивачки на роботі.

Поновивши ОСОБА_4 на раніше займаній посаді, суд не дав належної правової оцінки тому факту, що строк дії строкового трудового договору закінчився.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для поновлення на роботі ОСОБА_4. Такий спосіб захисту матиме декларативний характер і не забезпечить ефективне поновлення її порушених прав, оскільки закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення в силу прямої вказівки закону.

Судді Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко
О. М. Ситнік