Справа № 758/4906/17
Суддя: Ларіонова Н. М.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/4906/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Філіпповій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі ЦОУ ПФУ в м. Києві) про

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 2008 року здобула право на отримання пенсії за віком. Позивачка зазначила, що до 01.09.2014 року вона перебувала на обліку в УПФУ м. Єнакієве Донецької області. Позивачка вказала, щ о у зв'язку з проведенням Антитерористичної операції вона була змушена покинути своє місце проживання та переселитись за адресою: Київська область, м. Обухів, вулиця Київська, 125 а, у зв'язку з чим з 01.09.2014 по 30.09.2016 перебувала на обліку в Обухівському об'єднаному управлінні ПФУ в Київській області. Позивачка наголосила на тому, що в серпні 2016 року здійснила реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1. Позивачка зазначила, що з жовтня 2016 пенсія їй не виплачується, у зв'язку з чим вона звернулася до відповідача з проханням здійснювати виплату пенсії на загальних підставах, однак їй було відмовлено та зазначено про необхідність надати довідку внутрішньо переміщеної особи. Тому позивачка і звернулася до суду та просила визнати протиправними дії Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов'язати Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.10 2016.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Позивачем до початку судового засідання подана заява, в якій ОСОБА_1 просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача направив до суду свої письмові заперечення, в яких заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, тому для відновлення виплати пенсії необхідна довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Також через канцелярію суду подана заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що з 05.11.2014 позивачу видано пенсійне посвідчення НОМЕР_2 за віком.

З відомостей, що містяться в паспорті громадянина України ОСОБА_1, вбачається, що місце проживання останньої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, з 12.08.2016 р. як постійне місце проживання.

У відповідь на звернення позивачки ЦО УПФУ в м. Києві направлено відповідь 22.02.2017 , в якій зазначено, що вона звернулася до Управління із заявою від 21.09.2016, щодо взяття на облік як внутрішньо переміщену особу без надання довідки, затвердженою постановою КМУ від 01.10.2014 №509. Тому після надання зазначеної довідки її буде взято на облік до Управління та поновлена виплата пенсії з жовтня 2016 року.

21.03.2017 у відповідь на звернення позивачки ГУ ПФУв м. Києві направлено позивачу, в якому зазначено, що рішення про призначення (відновлення) виплати пенсії приймається об'єднаним управлінням, після отримання копії рішення Комісії. На даний час копія рішення Комісії до об'єднання не надходила.

Зідно ст.47 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму встановленого законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду в Донецькій області та отримувала пенсію за віком.

Наказом Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що Донецька область з 07.10.2015 є районом проведення антитерористичної операції.

Постановою КМУ від 7 листопада 2014 р. № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, відповідно до якого у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі- тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету , бюджету пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюється лише після повернення згаданої території під контроль органів державної вдали.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка перемістилася до м.Обухова Київської області як внутрішньо переміщена особа відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемінених осіб» та Постанови КМУ від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» та отримав довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміненою особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав ісвобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені стаття 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» держава забезпечує реалізацію прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно ч.3 ст.4 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно зякою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, рішення (дії) відповідача про припинення виплати пенсії позивачу не обґрунтоване посиланням на жодну із вказаних підстав, бо посилання відповідача на постанову КМУ №365 від 08.06.2016 року та п.17 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, як на підставу для припинення виплати пенсії є протиправним, з огляду на те, що це є підзаконним нормативним актом.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.»

Таким чином, відповідач всупереч конституційним гарантіям, без передбачених законом підстав, протиправно припинив позивачу виплату пенсії, а отже право на пенсію останньої підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача до поновлення виплати.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що виплату пенсії позивачу були призупинена відповідачем з 01.10.2016 р., при цьому про припинення виплати повідомлено позивача листом ГУ ПФУ в м.Києві від 21.03.2017 р. за вих.№ 6531/07/М-488

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду 07.04.2017 р., тобто у встановлений ст.99 КАС України (2004 р.), чинним на час звернення позивача до суду, 6-місячний строк. А відтак, виплата пенсії позивачу підлягає поновленню саме з 01.10.2016 р.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Бездіяльність відповідача порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації встановленого законом права позивача на пенсію за віком, реалізацією права на соціальний захист в сенсі ст.46 Конституції України і цілями на які, врешті, спрямована була така бездіяльність відповідача. Оскільки, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а сама людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме таким змістом такою спрямованістю повинні були би бути наповненні дії відповідача щодо позивача у спірних правовідносинах.

Посилання відповідача на те, що припинення виплати пенсії позивачеві відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року є безпідставними оскільки застосування вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є пріоритетним над постановами Кабінету Міністрів України, про що також зазначено і в постановах Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі № 428/6579/17, від 06.02.2018 р. у справі № 263/7763/17 , від 06.02.2018 у справі №№ 243/8033/17.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправними, суперечить як чинному національному законодавству так і практиці Європейського Суду з прав людини, а тому адміністративний позов є обґрунтованим та заснованим на законі, доводи позивача знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. В зв'язку з чим позов підлягає повному задоволенню.

На підставі викладеного, ст.19, 22, 46, 64 Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», керуючись п.10, 15.5 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України (2017 р.), ст.ст.2, 5, 9, 73-76, 77, 241, 242, 243-247, 250, 255, 295, 297 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києвіпро визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Борисоглібська, 14; ) щодо припинення виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1).

Зобов'язати Центральне об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві Києві (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Борисоглібська, 14; ) поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) - з 01 жовтня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова