Справа № 804/1755/18
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року Справа № 804/1755/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до державного реєстратора ОСОБА_3 Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про скасування рішення, -
06.03.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до державного реєстратора ОСОБА_3 Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_4 у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 акціонерне товариство "Укрсоцбанк", у якій позивач просить:
Ухвалою суду від 07.03.2018 року провадження у даній справі відкрито, та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 07.03.2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову в адміністративній справі № 804/1755/18 задоволено, а саме: заборонено Публічному акціонерному товариству УКРСОЦБАНК (ідентифікаційний код юридичної особи 00039019), та іншим особам, залученим ОСОБА_5 акціонерним товариством УКРСОЦБАНК, зокрема, субєктам охоронної діяльності, експертам, оцінювачам та субєктам оціночної діяльності доступ до приміщення квартири №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпро; заборонено Публічному акціонерному товариству УКРСОЦБАНК (ідентифікаційний код юридичної особи 00039019), та іншим особам, залученим ОСОБА_5 акціонерним товариством УКРСОЦБАНК проводити підготовчі дії для продажу квартири №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпро, здійснення оцінки квартири, тощо; заборонено Публічному акціонерному товариству УКРСОЦБАНК (ідентифікаційний код юридичної особи 00039019) розпоряджатись та/або користуватись квартирою №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпро; заборонено Публічному акціонерному товариству УКРСОЦБАНК (ідентифікаційний код юридичної особи 00039019) відчужувати квартиру №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпро, передавати її в іпотеку, та іншим чином здійснювати обтяження квартири; заборонено усім субєктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно квартири №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпро.
Усною ухвалою суду, оголошеною у судовому засіданні 27.03.2018 року, у задоволенні клопотання третьої особи про закриття провадження у справі відмовлено, оскільки вказаний спір є публічно-правовим, оскільки стосується порушення державним реєстратором порядку прийняття рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень, яке полягає у прийнятті рішення без відповідних документів. Спірне рішення прийнято, зокрема без дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, де зареєстрована неповнолітня особа, і яке є її єдиним місцем проживання.
У судовому засіданні 05.06.2018 року позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у письмовому провадженні, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до положень частини 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
27.11.2017 року ПАТ Укрсоцбанк звернулося до державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області ОСОБА_3 з заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за вищевказаним договором іпотеки, а саме: нерухоме майно - квартиру №29 в будівлі житлового будинку №36 по вул. Любарського, м. Дніпропетровськ.
Разом з заявою заявником ПАТ Укрсоцбанк було подано копію іпотечного договору № 745 від 31.08.2006 року.
29.11.2017 року державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області ОСОБА_3 прийнято рішення №38419555 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ Укрсоцбанк.
Вважаючи, що вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області ОСОБА_3 з порушенням норм Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ Укрсоцбанк є протиправним та підлягає скасуванню, позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спірні відносини регулюються Конституцією України, Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року № 1952-IV (далі по тексту - Закон №1952-IV) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Законом України Про іпотеку (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (далі по тексту - Порядок № 1127).
Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України Про іпотеку (далі - Закон № 898-IV) іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно ч. 1 ст. 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 1 статті 35 Закону № 898-IV встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до ст. 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Згідно ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності (ч.3 ст.37 Закону № 898-IV).
Таким чином, правовою підставою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким, відповідно до ст. 36 Закону № 898-IV, також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі щодо задоволення вимог іпотекодержателя вказаним способом.
Також, як вбачається з іпотечного договору № 745 від 31.08.2006 року, у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених у п.п.2.1.1 2.1.11 цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному п.2.4.7 договору. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку (п.п. 5.6.2 Іпотечного договору).
Згідно п. 5.2 договору іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за договором кредиту, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Отже, зазначена вимога дострокового виконання зобов'язання, що передбачено іпотечним договором № 745 від 31.08.2006 року, є правовою підставою для подачі документів для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Таким чином, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання можливо відповідно до передбачених іпотечним договором № 745 від 31.08.2006 року застережень про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі вимоги про виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 Закону № 1952).
Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору (п. 5 ч.1 ст.2 Закону № 1952).
Стаття 3 Закону №1952-IV визначає, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації - відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Частиною п'ятою статті 3 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.
Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким учиняється така дія.
Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.
Згідно ч. 1 ст. 5 №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
За приписами ч. 4 ст. 18 №1952-IVдержавній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Згідно п. 1 ч. 1ст.19 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються у Порядку № 1127.
Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
Згідно п. 9, 10 Порядку № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.
З оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 9 цього Порядку, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор, уповноважена особа обов'язково виготовляє електронні копії шляхом сканування таких документів, що долучаються до заяви, зареєстрованої у базі даних заяв.
Пунктом 15 вказаного Порядку визначено, що у разі подання заявником додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав, до раніше поданої заяви, зокрема розгляд якої було зупинено, державний реєстратор, уповноважена особа відповідно до пункту 8 цього Порядку встановлює особу заявника, перевіряє обсяг його повноважень та вносить до бази даних заяв відомості про додаткові документи, подані заявником.
Після внесення відомостей про додаткові документи до бази даних заяв державний реєстратор, уповноважена особа за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав редагує відповідну раніше подану заяву та роздруковує її. Після проставляння на заяві заявником (за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній) власного підпису, така заява долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав.
Згідно п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до п. 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Пунктом 12 Порядку № 1127 встановлено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи норми законодавства в частині, що стосується реєстрації права власності на предмет іпотеки, вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки відбувається лише за умови надання до державного реєстратора відповідних документів, які, в свою чергу, підлягають перевірці не тільки на наявність, а й на зміст та повноту поданих документів, зокрема, наявність застереження, про яке домовились сторони договору.
Крім того, відповідно до листа №21-19/501 від 15.05.2018 року Відділу державної реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні електронні копії документів виготовлених шляхом їх сканування, чим порушено Відповідачем п. 9 Порядку № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно пункту 1 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав.
Разом з тим, матеріали реєстраційної справи не містять документу уповноваженої особи, якою подано заяву про державну реєстрацію права власності, що підтверджує її повноваження діяти від імені Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк.
При цьому, як вбачається з аналізу умов договору іпотеки № 745 від 31.08.2006 року, наданого державному реєстратору разом із заявою про державну реєстрацію права власності, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання можливо за наявності вимоги про виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, в тому числі наявності підтвердження про їх отримання іпотекодавцем. Тобто, до заяви про державну реєстрацію права власності іпотекодержатель повинен додати докази не тільки направлення, а й отримання вимоги іпотекодавцем.
Наведене свідчить про те, що обов'язок з надіслання вимоги може вважатися виконаним тільки в разі, коли така вимога отримана іпотекодавцем і строк її виконання обчислюється з моменту отримання такої вимоги.
Тобто, іпотекодержатель, в даному випадку ПАТ Укрсоцбанк, має довести не тільки факт надіслання, а й отримання вимоги, а реєстратор речових прав зобов'язаний вимагати зазначені документи, відповідно до норм чинного законодавства.
Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресоване ОСОБА_2, поштова адреса АДРЕСА_1.
Проте суд зазначає, що адресою ОСОБА_2 у кредитному договорі та іпотечному договорі визначено АДРЕСА_2.
Крім того, з вказаного поштового повідомлення не вбачається, що саме було направлено, оскільки до повідомлення не додано опис вкладення, у якому зазначається вміст поштового відправлення, а на повідомленні про вручення поштового відправлення міститься лише підпис невідомої особи в графі «розписка в одержанні» та дата.
Отже, вказане повідомлення не було отримано ОСОБА_2, а тому не може вважатися належним доказом вручення позивачу вимоги про усунення порушення.
Викладене свідчить про те, що ОСОБА_5 акціонерним товариством Укрсоцбанк при подачі заяви про державну реєстрацію права власності, а державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області ОСОБА_3 не дотримано вимоги п. 61 Порядку № 1127, оскільки до заяви не надано належних доказів отримання вимоги боржником, та як наслідок документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та, як наслідок, державним реєстратором не встановлено наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, закріпленого ч. 3 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яка безпосередньо пов'язана з встановленням відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
З аналізу приписів Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, вбачається, що при реєстрації прав власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки перевірці підлягає також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав, що може бути підтверджено розрахунковим документом, який констатує надання кредиту та виписка з рахунку позичальника із зазначенням суми заборгованості і строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості.
Відсутність документу, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину, подання якого передбачено п. 57 Порядку № 1127 та не вжиття передбачених Закону № 1952-IV заходів, необхідних для встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, в подальшому може привести до подвійного задоволення вимоги банку за договором кредитної лінії.
Звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відбувається лише за умови надання до державного реєстратора відповідних документів, які, в свою чергу, підлягають перевірці не тільки на наявність, а й на зміст та повноту поданих документів, зокрема, наявність застереження, про яке домовились сторони договору.
Таким чином, державним реєстратором всупереч вимогам Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 не встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, що виключало право вчиняти реєстраційні дії по державній реєстрації права власності на майно на підставі Іпотечного договору № 745 від 31.08.2006 року.
За таких підстав, доводи представника Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк щодо того, що під час здійснення державної реєстрації права власності державним реєстратором не було порушено норм Закону України Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.
При цьому, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача, що з документів, наявних в реєстраційні справі, в рамках якої державним реєстратором ОСОБА_3 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 3841955 від 29.11.2017 року щодо об'єкту нерухомого майна - квартири № 29 в будівлі житлового будинку № 36 по вул. Любарського, м. Дніпро, не вбачається чи приймалось державним реєстратором до уваги положення Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті при прийняті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.11.2017 року № 38419555.
Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на 27.02.2018 року у квартирі № 29 в будівлі житлового будинку № 36 по вул. Любарського, м. Дніпро проживає син ОСОБА_7 - неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що останньою при реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 було повідомлено іпотекодержателя про право користування відчужуваною квартирою неповнолітнім ОСОБА_7
Так, позивач посилається на Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Даним порядком визначено порядок посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна, а саме: п. 1.9 та 1.10 Глави 2 цього Порядку передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.
У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.
Разом з тим, будь - яких належних та допустимих доказів щодо витребування у відчужувача дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину та державної реєстрації права власності за ПАТ Укрсоцбанк у формі витягу з рішення відповідної районної у місті Дніпрі державної адміністрації відповідачем надано не було.
У постанові від 14.06.2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.
Однак, у межах спірних правовідносин питання виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договору іпотеки) не є підставою для звернення до адміністративного суду та не є предметом спору в даній справі, а основні доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій відповідача, як суб'єкта владних повноважень, щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4.
Саме відповідність дій відповідача вимогам ч.3 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (як державного реєстратора) і становить предмет дослідження, що безумовно, не торкається питань спору про право.
Таким чином, у даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії щодо державної реєстрації права власності, вчинені відповідачем як суб'єктом владних повноважень, а тому даний спір є публічно-правовими та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України ).
Також, суд бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, а саме: Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени ОСОБА_1 Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі Пономарьов проти України (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі Сокуренко і Стригун проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Також, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", і "Moskal v. Poland"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Lelas v. Croatia", і "Toscuta and Others v. Romania") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі "Lelas v. ").
За таких підстав, враховуючи викладене, оскільки ПАТ Укрсоцбанк для реєстрації права власності було подано не повний пакет документів, необхідних для проведення реєстрації права власності на іпотечне майно, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 3841955 від 29.11.2017 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих доказів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено що, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з державного реєстратора ОСОБА_3 Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Дніпропетровської області за рахунок бюджетних асигнувань.
Також, з огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2018 року.
Керуючись ст.ст.2, 9, 73, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2018 року у справі №804/1755/18.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1