Справа № 826/15130/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 червня 2018 року №826/15130/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - позивач, ДПІ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1В.) про стягнення заборгованості з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 780269,63 грн. та з податку на додану вартість в сумі 758087,00 грн.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 21 квітня 2017 року справу прийнято до провадження суддею Шрамко Ю.Т.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заборгованість, яку просить стягнути позивач, є узгодженою сумою грошового зобов'язання, не сплаченою відповідачем в установлені законодавством строки.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування своєї позиції відповідач у письмових запереченнях проти позову зауважив, що заявлена до стягнення сума заборгованості не є узгодженим грошовим зобов'язанням у розумінні положень податкового законодавства. Водночас, докази, на які посилається ДПІ є неналежними та недопустимими.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження, про що не заперечували представники сторін.

Під час прийняття судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивач просить стягнути з ФОП ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 1538356,63 грн., яку вважає узгодженим грошовим зобов'язанням відповідача, посилаючись на такі обставини.

Згідно з даними самостійно поданої відповідачем податкової декларації з податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік ФОП ОСОБА_1 визначила податкове зобов'язання, що підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 1000,88 грн. Крім того, у додатку 5 до декларації відображено суму квартальних авансових платежів, що підлягають сплаті до бюджету у наступному звітному році по 250,22 грн.

Також за результатами проведеної камеральної перевірки ДПІ встановило порушення відповідачем пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України, а саме несвоєчасне подання декларації зі сплати податку на доходи фізичних осіб. На підставі акта камеральної перевірки від 21.08.2014 № 2085/26-52-17-04-26 прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.08.2014 № на суму 170,00 грн. Позивач стверджує, що вказаний акт камеральної перевірки та рішення надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення і платником отримано. На підтвердження надсилання та отримання ФОП ОСОБА_1 вказаних документів надано копію корінця податкового повідомлення-рішення від 22.08.2014 № та повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про особисте вручення 09.09.2014.

За результатами проведеної документальної позапланової перевірки відповідача ДПІ склала акт від 19.09.2014 № 2575/26-52-17-01/НОМЕР_2 (далі - Акт перевірки), у якому встановлено порушення з боку ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства щодо відображення та сплати податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість.

На підставі висновків Акта перевірки ДПІ прийняла:

- податкове повідомлення-рішення від 06.10.2014 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання відповідача з податку на доходи фізичних осіб на суму 748174,35 грн. (в т.ч. за основним платежем - 598539,48 грн., за штрафними санкціями - 149634,87 грн.);

- податкове повідомлення-рішення від 06.10.2014 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання відповідача з податку на додану вартість на суму 758087,00 грн. (в т.ч. за основним платежем - 606469,60 грн., за штрафними санкціями - 151617,40 грн.).

ДПІ у своїх доводах зазначає, що відповідач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення від 06.10.2014 у судовому порядку. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 у справі № 826/15332/14 у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ДПІ відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.04.2015 у справі № 826/15332/14 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 Таким чином, посилаючись на судові рішення у справі № 826/15332/14, копії яких долучено до матеріалів справи, ДПІ стверджує, що грошові зобов'язання відповідача, визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 06.10.2014 № та № , набули статусу узгоджених.

Також позивач зазначає, що на суму наявного і не сплаченого податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб, відповідачу було нараховано пеню в розмірі 29931,52 грн.

Зважаючи на викладене, ДПІ склала та направила на адресу відповідача податкову вимогу від 24.06.2015 № 7753-23 на загальну суму 1538356,63 грн. та рішення про опис майна у податкову заставу від 24.06.2015 № 54/26-52-23-31.

ФОП ОСОБА_1 вказану у вимозі суму податкового зобов'язання добровільно не сплатила, а тому ДПІ звернулось до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73, ч. 2 ст. 74 належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд дослідив долучені позивачем до матеріалів справи копію корінця податкового повідомлення-рішення від 22.08.2014 № та повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про особисте вручення 09.09.2014, на які ДПІ посилається як на підтвердження надсилання та отримання ФОП ОСОБА_1 акта камеральної перевірки та податкового повідомлення-рішення від 22.08.2014 № на суму 170,00 грн. Суд зазначає, що з наданої позивачем копії повідомлення про вручення поштового відправлення неможливо встановити, що саме надсилалось та вручено ОСОБА_1 Водночас, відповідач заперечує про отримання зазначених акта камеральної перевірки та рішення від 22.08.2014.

Отже, суд дійшов висновку про не доведення позивачем факту отримання ФОП ОСОБА_1 вказаних документів.

Згідно з положеннями пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на те, що у податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік ФОП ОСОБА_1 самостійно визначила податкове зобов'язання, що підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 1000,88 грн., а в додатку 5 до декларації відобразила суму квартальних авансових платежів, що підлягають сплаті до бюджету у наступному звітному році по 250,22 грн., суд дійшов висновку про узгодженість грошового зобов'язання зі сплати цього податку на загальну суму 2001,76 грн.

Відповідно до змісту п. 56.18 ст. 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

З посиланням на викладені положення ст. 56 ПК України та на судові рішення у справі № 826/15332/14, ДПІ обґрунтовує наявність узгоджених грошових зобов'язань відповідача за податковим повідомленням-рішенням від 06.10.2014 № з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 748174,35 грн. та за податковим повідомленням-рішенням від 06.10.2014 № з податку на додану вартість на загальну суму 758087,00 грн.

Дослідивши зміст судових рішень у справі № 826/15332/14, суд констатує, що податкові повідомлення-рішення від 06.10.2014 № та № не були предметом дослідження і не оскаржувались ФОП ОСОБА_1 у межах вказаної адміністративної справи.

Отже, ДПІ безпідставно посилається у своїх доводах на судові рішення у справі № 826/15332/14 як на підставу визнання визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 06.10.2014 № та № узгодженими відповідних грошових зобов'язань відповідача.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до положень п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Тобто, платник податків повинен або ініціювати процедуру оскарження рішення контролюючого органу в адміністративному або судовому порядку протягом 10-ти календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, або у цей же строк сплатити визначену контролюючим органом суму грошового зобов'язання. У разі, якщо платник податків не сплатить визначену контролюючим органом суму податкового зобов'язання або ж не ініціює процедуру оскарження такого рішення контролюючого органу, на 11-й календарний день, наступний за днем отримання податкового повідомлення-рішення, сума, визначена контролюючим органом, вважається узгодженою.

ДПІ до матеріалів справи долучено копії повідомлення про вручення поштового відправлення та квитанцію про сплату поштових послуг, згідно з даними яких 06.10.2014 ОСОБА_1 на адресу: 02217, м. Київ, вул. Закревського, б. 27/2 кв. 564 відправлено та останньою отримано податкові повідомлення-рішення. Вказана адреса відповідає інформації щодо місця знаходження (податкової адреси), яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

При цьому, у п. 42.4 ст. 42 ПК України також передбачено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Згідно з п. 45.2 ст. 45 ПК України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Беручи до уваги викладене, а також те, що відповідач факт отримання рішень від 06.10.2014 № та № не заперечує, доказів їх оскарження у судовому порядку не надано, суд дійшов висновку щодо наявності підстав вважати податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 748174,35 грн. та з податку на додану вартість на загальну суму 758087,00 грн., нараховані відповідачу рішеннями від 06.10.2014 № та № , узгодженими.

Відповідно до п. 129.4 ст. 129 ПК України на суми грошового зобов'язання, визначеного підпунктами 129.1.1 та 129.1.2 пункту 129.1 цієї статті (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), та в інших випадках визначення пені відповідно до вимог цього Кодексу, коли її розмір не встановлений, нараховується пеня за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов'язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.

Зважаючи на підтвердження наявності у відповідача податкового боргу зі сплати податку на доходи фізичних осіб, ДПІ правомірно нарахувало пеню за прострочення сплати узгодженої суми грошового зобов'язання з цього податку.

Приписами п. 59.1 ст. 59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

ДПІ долучила до матеріалів справи копію повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно з даними якого на адресу ОСОБА_1, а саме: 02217, м. Київ, вул. Закревського, б. 27/2 кв. 564, відправлено вимогу та рішення, які повернуто позивачу у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Зважаючи на приписи ст. 42 ПК України, суд дійшов висновку про те, що податкова вимога від 24.06.2015 № 7753-23 вважається врученою ФОП ОСОБА_1

Відповідно до положень п. 95.1, п. 95.2, п. 95.3 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Беручи до уваги те, що визначена у податковій вимозі від 24.06.2015 № 7753-23 сума грошового зобов'язання у розмірі 1538356,63 грн. може вважатися узгодженою в частині самостійно визначених зобов'язань (2001,76 грн.), в частині, визначеній у рішеннях від 06.10.2014 № та № на суму 748174,35 грн. та на суму 758087,00 грн., в частині нарахованої пені в розмірі 29931,52 грн., суд дійшов висновку про наявність передбачених податковим законодавством підстав для стягнення коштів у зазначених розмірах з рахунків ФОП ОСОБА_1 у банках.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до викладених положень КАС України позивач виконав покладений на нього процесуальний обов'язок щодо доказування наявності підстав для стягнення з рахунків у банках ФОП ОСОБА_1 частини визначеної у податковій вимозі від 24.06.2015 № 7753-23 суми грошового зобов'язання у розмірі 1538194,63 грн.

Беручи до уваги приписи ст. 95 ПК України, суд зазначає, що належним способом задоволення вимог державного органу є саме стягнення коштів з рахунків у банках платника, а не стягнення заборгованості.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві до ФОП ОСОБА_1 є частково обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки ДПІ витрат, пов'язаних із залученням свідків чи проведенням експертизи, не понесено, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві (місцезнаходження: 02217, м. Київ, вул. Закревського, 41, ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, ід.н. НОМЕР_2) про стягнення коштів задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, ід.н. НОМЕР_2): заборгованість:

- з податку на доходи фізичних осіб в сумі 780107,63 (сімсот вісімдесят тисяч сто сім гривень шістдесят три копійки) на р/р 0004 (код платежу 11010500) УДКСУ у Деснянському районі ГУ ДКСУ у м. Києві, ;

- з податку на додану вартість у сумі 758087,00 (сімсот п'ятдесят вісім тисяч вісімдесят сім гривень) на р/р 0004 (код платежу 14010100) УДКСУ у Деснянському районі ГУ ДКСУ у м. Києві, .

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко