Справа № 820/3519/18
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 р. № 820/3519/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кікояна Г.О.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 820/3519/18 за позовом ОСОБА_2 до Харківського міського центру зайнятості про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- зобов'язати Харківський міський центр зайнятості призначити виплати допомоги по безробіттю, що передбачено Законами України, терміном до 13.09.2018 до настання права на пенсію;

- допустити негайне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних позивач зазначив, що 05.05.2017 він звернувся до Харківського обласного центру зайнятості і його було взято на облік з наданням статусу безробітного та призначенням виплати допомоги по безробіттю. ОСОБА_2 вважає, що призначення допомоги по безробіттю здійснено без урахування ч. 4 ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", відповідно до якої, для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів. Позивач зазначає, що він відноситься до категорії осіб передпенсійного віку, право на пенсію якого має настати 13.09.2018, а наявність пільгового стажу у зв'язку із роботою в шкідливих умовах за списком № 2 є підставою відносити позивача до осіб, які мають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Враховуючи вказані обставини, позивач 22.01.2018 звернувся до Харківського обласного центру зайнятості з заявою про перегляд строків нарахування виплати по безробіттю через порушення положень ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Проте, листом № ХМЦЗ-02-1219 від 06.02.2018 Харківський міський центру зайнятості повідомив, що 12.05.2017 позивачу призначено виплата допомоги по безробіттю як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу відповідно до п. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" строком на 360 календарних днів з 12.05.2017 по 06.05.2018, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 25.06.2018 через канцелярію суду подав заяву про слухання справи без його участі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що допомогу по безробіттю ОСОБА_2 призначено з 12.05.2017 як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу на 360 календарних днів. За даними трудової книжки, яку позивач надав при реєстрації в центрі зайнятості, зазначено дату звільнення з останнього місця роботи (ПАТ "Алчевський металургійний комбінат") 28.04.2017 за п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін). У зв'язку з чим, 06.02.2018 позивачу скорочено виплату допомоги по безробіттю. Таким чином, виплата допомоги по безробіттю призначена ОСОБА_2 у відповідності до норм чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 призначена допомага по безробіттю згідно з наказом № НТ170512 від 12.05.2017 як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу на 360 календарних днів з 12.05.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відноситься до категорії осіб передпенсійного віку, право на пенсію якого має настати 13.09.2018. Наявність пільгового стажу у зв'язку із роботою в шкідливих умовах за списком № 2 (відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення") підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: копією трудової книжки, відповідно до якої, позивач працював помічником майстра на Комунарському коксохімічному заводі з 02.09.1988- 26.09.1991 та в період з 26.09.1991 по 16.10.1998 майстер з ремонту обладнання цеху уловлювання; копіями довідок про підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній № 321 від 31.10.2017 та № 322 від 31.10.2017.

У зв'язку з чим, 22.01.2018 ОСОБА_2 звернувся до Харківського обласного центру зайнятості з заявою про перегляд строків нарахування виплати по безробіттю відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", відповідно до якої, для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів.

Проте, листом № ХМЦЗ-02-1219 від 06.02.2018 Харківський міський центру зайнятості повідомив, що 12.05.2017 позивачу призначено виплата допомоги по безробіттю як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу відповідно до п. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" строком на 360 календарних днів з 12.05.2017 по 06.05.2018, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, позивач звертався із запитами до Державної служби зайнятості та Міністерства соціальної політики України.

Проте, листами № 33/01/1331-18 та № 1402/0/52-18/218 вказаними суб'єктами владних повноважень зазначено, що підстави для призначення допомоги по безробіттю загальною тривалістю не більше 720 календарних днів відсутні.

Також, під час судового розгляду судом встановлено, що у зв'язку з тим, що в трудовій книжці, яку позивач надав при реєстрації в центрі зайнятості, зазначено дату звільнення з останнього місця роботи (ПАТ "Алчевський металургійний комбінат") 28.04.2017 за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін), з 06.02.2018 позивачу скорочено виплату допомоги по безробіттю.

Щодо правового регулювання спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України "Про зайнятість населення" № 5067-VI від 05.07.2012 визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" Статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" № 1533-ІІІ від 02.03.2000 розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Частиною 3 вказаної статті Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Згідно з частиною 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 призначена виплата допомоги по безробіттю відповідно до ч. 1 ст. 23 та ч. 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" з 12.05.2017 строком на 360 календарних днів.

Поряд з цим, суд зазначає, що частиною 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" також передбачено, що для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є особою передпенсійного віку та має право на призначення пенсії відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", відповідно до якої, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Щодо скорочення виплати по безробіттю з 06.05.2018, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" тривалість виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації скорочується на строк до 90 календарних днів у разі: звільнення з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин або за угодою сторін (на 90 календарних днів).

Судом встановлено, що позивач дійсно звільнився з останнього місця роботи за згодою сторін. Разом цим, саме по собі звільнення не відміняє та не перериває факт настання передпенсійного віку.

Таким чином, враховуючи викладені обставини справи, суд вважає, що на позивача поширюються положення частини 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", якими встановлено, що для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів, а тому, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті допомоги по безробіттю на вказаний строк.

При розгляді даної справи суд застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_2.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1, 61128, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до Харківського міського центру зайнятості (місцезнаходження - вул. Шевченко, 137-а, м. Харків, 61013, ідентифікаційний код - 36224721) про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати Харківський міський центр зайнятості призначити виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_2, що передбачено Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", терміном до 13.09.2018 до настання права на пенсію.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Харківського міського центру зайнятості (ідентифікаційний код - 36224721) судовий збір у розмірі 704,80 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Звернути рішення суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 червня 2018 року.

Суддя А.С. Мороко