Справа № 826/9729/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2018 року № 826/9729/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кармазіна О.А., Катющенка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.»
доМіністерства фінансів України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» з позовом до Міністерства фінансів України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» від 30.12.2015 про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей незаконною;

- зобов'язати Міністерство фінансів України розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» від 30.12.2015 про видачу ліцензії на випуск та проведення лотерей і додані до неї документи та прийняти рішення про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» ліцензії на випуск та проведення лотерей.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2017 адміністративну справу №826/9729/16 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О. та призначено останню до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» у видачі ліцензії на випуск та проведення лотерей, оскільки, за твердженням представника позивача, відсутність затверджених ліцензійних умов не є належною підставою для цього. Крім того, останнім наголошено, що Міністерством фінансів України під час розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» від 30.12.2015 про видачу ліцензії на випуск та проведення лотерей не прийнято належним чином оформленого рішення з цього приводу, а лише направлено на адресу товариства відповідний лист.

У призначене судове засідання з'явились представники сторін. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях, в яких зазначено, що відсутність нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виписку та проведення лотерей, яким буде визначено форму заяви про отримання ліцензії, вичерпний перелік документів, які повинні додаватись до заяви, вичерпний перелік вимог, обов'язкових для виконання здобувачем і ліцензіатом, та розмір плати за видачу такої ліцензії, фактично унеможливлює видання ліцензії на провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка діяла станом на момент вчинення відповідної процесуальної дії.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» подано до Міністерства фінансів України заяву про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей від 30.12.2015 за вих. №1243.

За результатами розгляду вказаної заяви Міністерство фінансів України листом від 04.01.2016 №31-26030-16-16/48 повідомило позивача про те, що станом на момент розгляду вказаної заяви нормативно-правовий акт (ліцензійні умови провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей), яким буде визначено перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги (ліцензії на провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей) та які повинні додаватись до заяви про її отримання, розробляється. Не визначеним також є розмір плати за видачу ліцензії на провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей. На підставі викладеного, у вказаному листі наголошено, що з метою дотримання всіх вимог законодавства, Міністерство фінансів України додатково повідомить товариство у разі прийняття нормативно-правових актів, необхідних для отримання нових ліцензій.

Вважаючи таку відповідь необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності, є Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII (надалі - Закон №222-VIII)

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 7 Закону №222-VIII, ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як випуск та проведення лотерей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 №609 «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визначено, що Мінфін є органом ліцензування у сфері випуску та проведення лотерей.

При цьому, здобувачем ліцензії, у силу п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №222-VIII, є суб'єкт господарювання, який подав до органу ліцензування заяву про отримання ліцензії разом із підтвердними документами згідно з вимогами відповідних ліцензійних умов.

Ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов'язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №222-VIII).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №222-VIII, державна політика у сфері ліцензування ґрунтується, крім іншого, на принципі дотримання законності шляхом того, що встановлюються конкретні строки здійснення кожної дії органу ліцензування, спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування.

Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону №222-VIII передбачено, що орган ліцензування для цілей цього Закону за відповідним видом господарської діяльності, крім іншого: 1) отримує та розглядає заяву разом з документами, подання яких до органу ліцензування передбачено законом, і за результатом їх розгляду приймає рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без розгляду, відмови у видачі ліцензії чи про видачу ліцензії, оформлення, переоформлення та видачу інших документів, що стосуються сфери повноважень органу ліцензування; 2) розробляє проекти ліцензійних умов і змін до них та подає їх в установленому порядку на затвердження Кабінету Міністрів України, якщо інше не встановлене законом.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону №222-VIII, ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, визначених законом.

Згідно з ч. 11 ст. 10 Закону №222-VIII, ліцензійними умовами встановлюються зміст та форма: 1) заяви про одержання ліцензії; 2) документів, що додаються до заяви про одержання ліцензії; 3) опису документів, що подаються для одержання ліцензії; 4) документів щодо кожного місця провадження господарської діяльності.

При цьому, ч.ч. 2-4 ст. 11 Закону №222-VIII передбачено, що у заяві про отримання ліцензії повинна міститися інформація про: 1) здобувача ліцензії: для юридичної особи - повне найменування, місцезнаходження, ідентифікаційний код; 2) вид господарської діяльності (повністю або частково), зазначений у статті 7 цього Закону, на провадження якого здобувач ліцензії має намір одержати ліцензію.

Визначено перелік документів та відомостей, які додаються до заяви.

Перелік підтвердних документів встановлюється ліцензійними умовами і є виключним.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону №222-VIII, орган ліцензування протягом трьох робочих днів з дня одержання заяви про отримання ліцензії встановлює наявність або відсутність підстав для залишення її без розгляду і в разі їх наявності приймає відповідне рішення.

Положеннями ст. 13 Закону №222-VIII визначено, що орган ліцензування після встановлення відсутності підстав для залишення без розгляду заяви про отримання ліцензії розглядає її та підтвердні документи з метою встановлення відсутності або наявності підстав для відмови у видачі ліцензії шляхом аналізу підтвердних документів та одержання інформації з державних паперових та електронних інформаційних ресурсів.

У разі встановлення наявності підстав для відмови у видачі ліцензії орган ліцензування приймає обґрунтоване рішення про відмову у видачі ліцензії.

У разі встановлення під час розгляду заяви про отримання ліцензії відсутності підстав для відмови у видачі ліцензії орган ліцензування приймає рішення про видачу ліцензії.

Строк прийняття рішення про видачу ліцензії становить десять робочих днів з дня одержання органом ліцензування заяви про отримання ліцензії.

Слід зазначити, що до набрання чинності Законом №222-VIII діяли Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з випуску та проведення лотерей, затверджені наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства фінансів України від 12.12.2002 №128/1037 (надалі - Ліцензійні умови №128/1037), які були розроблені на виконання Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 №1775-ІІІ, який втратив чинність на підставі Закону №222-VII. У той же час, Ліцензійні умови №128/1037 до цього часу не визнані такими, що втратили чинність.

Положеннями ст. 21 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №222-VIII Кабінету Міністрів України приписано привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Між тим, на виконання Закону №222-VIII нові Ліцензійні умови відповідною Постановою Кабінету Міністрів України не затверджені.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, отримавши заяву позивача, Міністерство фінансів України було зобов'язано, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №222-VII, розглянути заяву разом з додатками, подання яких до органу ліцензування передбачено законом, і за результатом їх розгляду прийняти одне із рішень: або про залишення заяви без розгляду, або про відмову у видачі ліцензії чи про видачу ліцензії.

Крім того, наявність чи відсутність ліцензійних умов не є передумовою для розгляду заяви та прийняття одного з вищенаведених рішень.

Проте, відповідачем у встановлені строки не вчинено жодних дій щодо розгляду заяви та доданих документів, а також не прийнято жодного з рішень за результатами розгляду заяви. Факт направлення листа від 04.01.2016 №31-26030-16-16/48 не є виконанням наведених вище вимог Закону №222-VII.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді заяви та неприйнятті жодного з наведених рішень.

Щодо посилання відповідача на те, що подану позивачем заяву не можна вважати належною заявою про отримання ліцензії, а тому він вважає, що не вчиняв протиправної бездіяльності, суд зазначає наступне.

Так, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, позивачем надано перелік документів, які подаються для одержання ліцензії передбачені ст. 11 Закону №222-VIII, проте відповідачем не наведено переконливих доводів відносно їх невідповідності вимогам Закону №222-VIII.

У контексті з викладеним слід зазначити про правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Тре Тракторер проти Швеції» (Tre Traktцrer Aktiebolag v. Sweden) від 07.07.1989, у якому Суд зазначив, що ліцензія є майном в сенсі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки має економічну цінність, від якої залежить робота суб'єкта підприємництва та рівень його прибутку.

У рішенні від 20.10.2011 «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з п 71 вказаного рішення, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, суб'єкти господарювання не можуть бути позбавлені права на звернення до органу державної влади із заявою про видачу ліцензії та отримати її належний розгляд через незабезпечення державою впровадження певних процедур для реалізації закріпленого законом права на отримання ліцензії.

Водночас, у зв'язку з неприйняттям Кабінетом Міністрів України нових ліцензійних умов та не встановлення розміру плати за ліцензії відповідач не повинен мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

При цьому, відповідно до ч. 10 ст. 13 Закону №222-VIII, у рішенні про видачу ліцензії орган ліцензування зазначає розрахункові реквізити для внесення плати за видачу ліцензії.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону №222-VIII, плата за видачу ліцензії вноситься ліцензіатом у строк не пізніше десяти робочих днів з дня оприлюднення на порталі електронних сервісів рішення про видачу ліцензії.

Згідно з ч. 4 ст. 14 Закону №222-VIII, органу ліцензування забороняється вимагати від суб'єктів господарювання внесення плати за видачу ліцензії до прийняття рішення про її видачу.

Тобто, питання внесення плати не може бути передумовою та перешкодою для розгляду заяви та прийняття одного з вищенаведених рішень.

За таких обставин, відсутність ліцензійних умов, затверджених Кабінетом Міністрів України на виконання вимог Закону №222-VIII, та не встановлення розміру плати за ліцензії не звільняє суб'єкта владних повноважень від обов'язку, встановленого Конституцією України, діяти лише у встановленому законом порядку та здійснити належний розгляд заяви позивача про видачу ліцензії.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, яка полягає у не розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей; а також про зобов'язання Міністерства фінансів України розглянути, з урахуванням висновків суду у цій справі, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей, а також додані до неї документи, та за результатами їх розгляду прийняти рішення відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». В іншій частині позовних вимог, які полягають у зобов'язанні Міністерства фінансів України прийняти рішення про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» ліцензії на випуск та проведення лотерей, суд вказує про відмову у задоволенні останніх, оскільки фактично Міністерством фінансів України не здійснено належного розгляду вказаної заяви позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018 у справі №826/9727/16 (ЄДРСР №73633791).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 23.06.2016 №0.0.572922318.1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 134,00 грн.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат у розмірі 2 756,00 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, яка полягає у не розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей.

Зобов'язати Міністерство фінансів України розглянути, з урахуванням висновків суду у цій справі, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» про видачу ліцензії на провадження діяльності з випуску та проведення лотерей, а також додані до неї документи, та за результатами їх розгляду прийняти рішення відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити здійснені Товариством з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» (, адреса: 01004, м. Київ, вул. Шовковична, 50-А) документально підтверджені судові витрати у розмірі 2 756,00 грн. (двох тисяч семисот п'ятдесяти шести грн. 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України (, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко