Справа № 816/744/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

Київ

справа №816/744/16

адміністративне провадження №К/9901/27164/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 2.11.2016 року

за позовом ОСОБА_2

до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавські області

про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18 червня 2015 року № , -

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2015 року на адресу Полтавського окружного адміністративного суду від ОСОБА_2 надійшов позов до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавські області про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18 червня 2015 року № (арк. справи 4-9).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 червня 2016 року позов задоволений, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавські області від 18 червня 2015 року № (арк. справи 45, 46-50).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2015 році, таке рішенням місцевої ради мало бути прийнято до 15 липня 2014 року, а оскільки рішення ради було прийнято після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, повинно мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 2.11.2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, апеляційну скаргу задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено (арк. справи 96-100).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції посилався на те, що транспортний податок встановлений законом, дія якого стосується всіх суб'єктів і об'єктів, відносно яких він запроваджений. Транспортний податок є місцевим лише з точки зору зарахування його до відповідного бюджету, тому рішення сесії органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори з тих підстав, що такі прямо закріплені законодавцем нормами Податкового кодексу України.

2 листопада 2016 року суддею Харківського апеляційного адміністративного суду викладено окрему думку, в якій зазначено, що нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. З огляду на викладене суддя виклав окрему думку в якій вважав, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про протиправність визначення позивачу до сплати транспортного податку за 2015 рік (арк. справи 101-104).

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції від 2.11.2016 року, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції, та залишити в силі постанову суду першої інстанції (арк. справи 111-116).

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначив, що, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати в 2015 році, оскільки місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. За наведених обставин та особливостей правового регулювання, застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році (арк. справи 111-115).

13.12.2015 року відповідач надіслав на адресу ВАС України заперечення на касаційну скаргу, з врахуванням яких просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність сплати позивачем транспортного податку за 2015 рік.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2018 року касаційну скаргу передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.345 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, та не є спірним між сторонами, у 2011 році позивачем придбано транспортний засіб - автомобіль марки Toyota Land Cruiser, легковий універсал, 2011 року випуску, об'єм двигуна 4664 куб.см, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, первинна державна реєстрація якого здійснена 17 березня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (арк. справи 31).

18 червня 2015 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_2 визначено до сплати суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн (арк. справи 23, 35).

Позивач, не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення від 18 червня 2015 року №, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги вважав, що оскільки рішення місцевої ради прийнято після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, повинно мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції навпаки, виходив з того, що транспортний засіб позивача відповідає визначенню об'єкта оподаткування в розумінні статті 267 Податкового кодексу України, що є підставою для сплати позивачем з 1 січня 2015 року даного виду податку, а рішення сесії органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори з тих підстав, що такі прямо закріплені законодавцем нормами Податкового кодексу України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, та не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

1.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базою оподаткування у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, із набранням 1.01.2015 року чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та мають об'ємом циліндрів двигуна більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку (в редакції закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку, згідно статті 9 Податкового кодексу України, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів. При цьому, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість, згідно підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, зокрема, і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із підпунктом 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, згідно пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

При цьому суд звертає увагу, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, посилався на рішення Полтавської міської ради від 30 січня 2015 року «Про місцеві податки і збори» в частині встановлення податку на транспорт на 2015 рік, проте, в даному випадку до спірних правовідносин належить застосовувати рішення Лубенської міської ради від 14.01.2015 року.

Як встановлено судом, рішенням Лубенської міської ради позачергової 48 сесії 6 скликання від 14.01.2015 року встановлено у 2015 році транспортний податок (арк. справи 19-22). Пунктом 2.4 розділу 2 додатка № 1 до рішення Лубенської міської ради позачергової 48 сесії 6 скликання від 14.01.2015 року встановлено ставку транспортного податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 Податкового кодексу України.

Тобто рішення ради про встановлення транспортного податку прийнято після 15 липня 2014 року, отже застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Таким чином є правильним висновок суду першої інстанції, що нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

Відтак, суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, з огляду на те, що визначення позивачу до сплати транспортного податку за 2015 рік не відповідало положенням Податкового кодексу України, та погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи адміністративний, виходив з того, що застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування за 2015 рік, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 2.11.2016 року по справі № 816/744/16, - задовольнити.

Скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 2.11.2016 року по справі № 816/744/16.

Залишити в силі постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 15 червня 2016 року по справі № 816/744/16.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко