Справа № 815/3998/16
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3998/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року м.Одеса

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Гуманенко В.О.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1;

Від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю; ОСОБА_3 за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2016 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, в якому позивач просить суд стягнути з Київської міської митниці ДФС на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника за час затримки з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без врахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) у сумі 1313982, 06 грн.; стягнути з Київської міської митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 50000 грн.; зобовязати Київську міську митницю Державної фіскальної служби України перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника ОСОБА_1 за час затримки з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без врахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) відповідно до індексу інфляції (в редакції уточненої позовної заяви від 19.08.2016р.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2005 року він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Енергетичної регіональної митниці Державної митної служби України, Державної митної служби України, Державного казначейства України про поновлення на роботі, внесення змін до наказу про призначення на посаду, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

11 квітня 2008 року постановою Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: зобовязано Енергетичну регіональну митницю внести зміни у наказ «Про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника митного поста «Одеса-нафтогавань» від 15 червня 2005 року №97-к, виключивши з наказу слова «з шестимісячним випробувальним терміном», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Одеса-нафтогавань» Енергетичної регіональної митниці з 13 жовтня 2005 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 81900 грн., моральну шкоду в розмірі 15000 грн., а всього 96900 грн.,зобовязано перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відповідно до індексу інфляції. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2008 року задоволено апеляційну скаргу Енергетичної регіональної митниці та Державної митної служби України, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року скасовано.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.11.2011 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2008 року скасовано, залишено в силі постанову Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року.

Як зазначає позивач, відповідачі 10 років та 5 місяців відмовлялись виконувати вищезазначені рішення судів, за цей час пройшли неодноразові зміни правонаступництва відповідачів, які перешкоджали виконанню рішення суду, що призвело до тривалої затримки виконання.

10 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про заміну сторони у виконавчих провадженнях, в якій просив змінити боржників у виконавчих провадженнях ВП№32504832 та ВП№32498652 на їх правонаступників. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2012 року вищевказану заяву було задоволено.

Позивач зазначив, що через постійне оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень щодо примусового виконання судових рішень, прийнятих на користь ОСОБА_1, фактичне виконання постанови від 11.04.2008 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Одеса-нафтогавань» Енергетичної регіональної митниці з 13.10.2005 року відбулось лише 13 червня 2016 року відповідно до наказу Київської митниці ДФС України №560-ос, тобто через 8 років та 3 місяці після набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року.

За розрахунком позивача середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника з 12.04.2008 року по 12.06.2016 року (без врахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) становить 1313982,06 грн.

Позивач зауважив, що навмисні протиправні дії відповідача щодо його звільнення та протиправна бездіяльність щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, завдали йому значної моральної шкоди, підривають його ділову репутацію, та перешкоджають забезпеченню достатнього життєвого рівню його сімї. Зауважуючи на порушенні відповідачем конституційних принципів та законодавчих приписів, які призвели до порушення прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та зумовили обставини, які вимагають від нього додаткових зусиль по організації життя, позивач зазначив, що розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача, становить 50000 грн.

Ухвалою суду від 18.08.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху.

19 серпня 2016 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх.№21865/16) з додатками, чим усунено недоліки, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 22.08.2016 року відкрито провадження у справі №815/3998/16.

Ухвалою суду від 05.09.2016 року за клопотанням позивача про надання часу для підготування додаткових доказів та пояснень зупинено провадження у справі.

22 вересня 2016 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких представник Київської митниці ДФС просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1В у повному обсязі з огляду на наступне. Представника зазначив, що протягом часу судових проваджень між позивачам та відповідачем, митні органи неодноразово проходили процедуру реформування, внаслідок якої постійно змінювалась внутрішня структура митного органу, штат та структурні підрозділи. Таким чином, після численних реорганізацій, виникли такі структурні підрозділи Київської міської митниці ДФС: м/п «Західний», м/п «Столичний», м/п «Спеціалізований», м/п «Аеропорт «Київ» (Жуляни)», а митний пост «Одеса-нафтогавань» припинив свою діяльність після приєднання Енергетичної регіональної митниці до Київської регіональної митниці. З огляду на зазначене, представник зауважив, що після кожної реорганізації позивача попереджали б про звільнення у звязку зі змінами в організації будівництва і праці та запропоновували всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. На думку представника відповідача спір між сторонами у даній справі стосується стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника у справі №2а-354/08. Тобто, спірні правовідносини виникли на стадії виконання судового рішення про поновлення на посаді позивача, тому питання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не може розглядатись як новий публічно-правовий спір. Крім того, представник відповідача не погоджується з розрахунком суми позивача що підлягає стягненню за час затримки виконання рішення суду, а також вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу про стягнення моральної шкоди. Також зазначив, що із заявою про поновлення на посаді позивач не звертався до Київської міської митниці ДФС.

28 жовтня 2016 року від представника відповідача до суду надійшли письмові доповнення до заперечень (вх.№28602/16), де зазначено, що за умовами трудового договору, укладеного з Енергетичною регіональною митницею ОСОБА_1 був встановлений посадовий оклад та виплачувалась щомісячна премія за результатами роботи. Середньоденний заробіток обраховано відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню ОСОБА_1 з посади виходячи з виплат за фактично відпрацьований час, на підставі розрахункового листа Енергетичної регіональної митниці. Таким чином, на думку представника, факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги має враховуватись судом при винесенні рішення про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З обрахунку виключено перод роботи ОСОБА_1 з 28.11.2008 по 10.12.2009 рік. Враховуючи виплату середнього заробітку ОСОБА_1 з 13.10.2005 року по 11.04.2008 року у сумі 238989,98 грн. Київською міською митницею ДФС в липні, вересні 2016 року на підставі Постанови Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року та виплату моральної шкоди у розмірі 15000 грн., представник відповідача вважає не обґрунтованим розрахунок позивача зазначений у позовній заяві. При цьому, на думку представника відповідача, період з 11.04.2008 року по 23.12.2011 року не повинен братись до уваги при здійсненні розрахунку, оскільки на той період постанова Приморського районного суду м. Одеси по справі №2а-354/08 не підлягала виконанню, оскільки була скасована.

02 грудня 2016 року від позивача до суду надійшла письмова заява з власним розрахунком заборгованості ОСОБА_1 по оплаті вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 12.04.2008 року по 12.06.2016 року (вх.№32355/16). У вказаній заяві позивач зазначив, що відповідачем при здійсненні розрахунку не вказано відсоток місячної премії на 12.10.2005 року, коефіцієнт підвищення посадового окладу з 01.01.2006 року, розмір та відсоток премії місячної, коефіцієнт підвищення посадового окладу з 10.09.2013 року, коефіцієнт підвищення посадового окладу з 01.05.2016 року, дата застосування Постанови КМУ від 06.02.2008 року №34 вказана не з 01.02.2008 року, а з 06.02.2018 року, невірно вказано кількість робочих днів. Повністю не вказані та не враховані розміри та відсотки щомісячних надбавок: за 7 ранг державного службовця, за вислугу років на державній службі (понад 25 років), за високі досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи, за роботу в митних органах.

12 грудня 2016 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові заперечення (вх.№ЕП/4566/16), в яких представник акцентував увагу на порядку компенсації громадянам доходів у разі їх несвоєчасної виплати та зазначив, що нарахування сум індексації та компенсації на заробітну плату за вимушений прогул не передбачено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постаново Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 року №1078. Таким чином, на думку представника відповідача, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складений ОСОБА_1 не узгоджується з положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», Постанови КМУ від 08.02.2005 року №100.

Ухвалою суду від 26.01.2017 року призначено судову економічну (бухгалтерську) експертизу та зупинено провадження у справі №815/3998/16 до одержання результатів експертизи та/або повернення матеріалів справи до Одеського окружного адміністративного суду.

13 лютого 2018 року до суду надійшов висновок судової економічної експертизи разом з матеріалами справи (вх.№4128/18).

12 березня 2018 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх.№6641/18) про проведення судового засідання по справі 815/3998/16 в режимі відеоконференції в Окружному адміністративному суді м. Києва.

Ухвалою суду від 15.03.2018 року поновлено провадження у справі №815/3998/16, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (згідно з нормами КАС України в редакції, чинній з 15.12.2017р.) та призначено розгляд справи по суті на 03.04.2018 року об 11:30 год. в режимі відеоконференції, в якому прийматиме участь представник Київської міської митниці ДФС в приміщенні Окружного адміністративного суду м. Києва. Забезпечення проведення відеоконференції доручено Окружному адміністративному суду м. Києва.

03 квітня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про стягнення судових витрат, повязаних з проведенням судової економічної (бухгалтерської) експертизи (вх.№9278/18), в якій, посилаючись на ч.1 ст. 143 КАС України, позивач просить суд стягнути з Київської міської митниці ДФС України витрати повязані з проведенням судової економічної (бухгалтерської) експертизи Одеським Науково-дослідним Інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України за рахунком №17-2306/2307/31 від 31.05.2017 року вартості експертизи, яка складає 11142 грн. за платіжним документом від 08.06.2017 року №0.0.780991062.1.

У судовому засіданні 03.04.2018 року оголошено перерву до 27.04.2018 року у звязку з необхідністю надання часу відповідачу для ознайомлення з висновком експерта.

24 квітня 2018 року від представника Київської міської митниці ДФС до суду надійшли письмові пояснення щодо висновку експерта (вх.№ЕП/2297/18), в яких представник зазначив, що максимальний розмір відсоткової ставки, взятий експертом для обрахунку є необгрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не встановлювалась та не виплачувалась надбавка за стаж роботи в митних органах понад 2 роки за період роботи з 16.05.2005 року по 12.10.2005 року. Таким чином, на думку представника відповідача, така надбавка не може бути включеною до середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, представник зауважив, що експертом виключено період роботи ОСОБА_1 з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року.

У судовому засіданні 27.04.2018 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про виклик експерта ОНДІСЕ ОСОБА_4 у наступне судове засідання для надання пояснень по висновку судової експертизи та оголошено перерву до 21.05.2018 року.

18 травня 2018 року від позивача до суду надійшла заява з додатками про надання суду доказів наявності 25 року державної служби станом на 11.04.2008 року та відзиву на пояснення Київської міської митниці стосовно висновку експерта №17-2306/2307 (вх.№13943/18). Посилаючись на записи військового квитка офіцера запасу Збройних Сил України від 27.05.1993 року №005357 та записи трудової книжки АМ№189247 від 12.10.1998 року позивач зазначив, що станом на 11.04.2008 року його загальний стаж державної служби складає 25 років 3 місяці і 28 днів.

Також, 18.05.2018 року від позивача до суду надійшли письмові запитання експерту стосовно проведеної економічної (бухгалтерської) експертизи (вх.№13945/18).

У судовому засіданні 21.05.2018 року судовим експертом Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_4 було надано пояснення щодо висновку експерта №17-2306/2307 від 29.12.2017 року по справі №815/3998/16 та оголошено перерву до 11.06.2018 року у звязку з необхідністю отримати відповідь експерта на задані судом та учасниками справи запитання.

У судовому засіданні 11.06.2018 року судом було залучено до матеріалів справи письмові відповіді на запитання ОСОБА_1 відповідно до його заяви від 17.05.2018 року та оголошену перерву до 25.06.2018 року для підготовки учасників справи до судових дебатів.

У судовому засіданні, призначеному на 25.06.2018 року, позивач позовні вимоги підтримав просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти задоволення адміністративного позову з підстав викладених письмових запереченнях по справі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та судового експерта, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення відповідача, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року у справі №2а-354/08 позовну заяву ОСОБА_1 до Енергетичної регіональної митниці Державної митної служби України, Державної митної служби України, Державного казначейства України про поновлення на роботі, внесення змін до наказу про призначення на посаду, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково, а саме: зобовязано Енергетичну регіональну митницю внести зміни у наказ «Про призначення шубного А.В. на посаду заступника начальника митного поста «Одеса-нафтогавань» від 15 червня 2005 року №97-к, виключивши з наказу слова «з шестимісячним випробувальним терміном», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста «Одеса-нафтогавань» Енергетичної регіональної митниці з 13 жовтня 2005 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 81900 грн., моральну шкоду в розмірі 15000 грн., а всього 96900 грн.,зобовязано перерахувати заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відповідно до індексу інфляції.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2008 року задоволено апеляційну скаргу Енергетичної регіональної митниці та Державної митної служби України, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року скасовано.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.11.2011 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2008 року скасовано, залишено в силі постанову Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року.

Рішення суду по адміністративній справі №2а-354/08 набрало законної сили 30 листопада 2011 року.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2016 року, залишеними без змін ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року, заяви Київської міської митниці ДФС про розяснення виконання судового рішення та про встановлення способу і порядку виконання судового рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1В середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 13.10.2005 року по 11.04.2008 року залишено без задоволення.

Судом встановлено, що Наказом Київської міської митниці ДФС Державної фіскальної служби України від 13.06.2016 року №560-ос, на виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року у справі №2а-354/08, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2016 року у справі №2-354/08 ОСОБА_1 поновлено на роботі з13.10.2005 року та зараховано з 13.06.2016 року на посаду завідувача сектору бухгалтерського обліку вилученого майна управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності з щомісячним посадовим окладом 1828 гривень. Відповідно до п.3 Наказу №560-ос від 13.06.2016 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи І рангу».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2016 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, внесення змін до наказу про призначення на посаду, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Оскільки виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року відповідачем здійснено лише 13.06.2016 року, позивач звернувся до суду з даним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 49 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч.2 ст. 14 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст.382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, відповідно до ч.2 ст.257 КАС України є підставою для його виконання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа Жовнер проти України) Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Зважаючи на важливість реального виконання судових рішень, це питання неодноразово ставало предметом обговорення як на національному, так і на міжнародному рівнях. Регулюванню цього питання, зокрема, присвячена Рекомендація № Rec (2003) 16 від 09.09.2003р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам Про виконання адміністративних рішень і судових рішень у галузі адміністративного права, обовязкова для виконання Україною як членом Ради Європи, в якій зазначається, що держави-члени повинні забезпечити виконання судових рішень адміністративними органами в межах розумного строку. Вони мають вживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили. У разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволятиме домагатися виконання такого рішення, зокрема, за допомогою винесення судових заборон або накладення штрафів. Держави-члени повинні забезпечити притягнення адміністративних органів до відповідальності за відмову у виконання та невиконання судових рішень. Посадові особи, відповідальні за невиконання судових рішень, також можуть притягуватись до дисциплінарної, цивільної або кримінальної відповідальності у разі невиконання таких рішень.

У відповідності з приписами частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з вимогами частини п'ятої статті 235 КЗпП України прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Водночас, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян.

Згідно з п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року по справі №2а-354/08 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягала негайному виконанню шляхом видання відповідного наказу, проте фактично була виконана тільки 13.06.2016р.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачена оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Так, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказ Київської міської митниці ДФС Державної фіскальної служби України №560-ос про поновлення ОСОБА_1 на роботі видано лише 13.06.2016 року, через пять років після перегляду вищезазначеної постанови Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2008 року у касаційному порядку та всупереч вимогам ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується затримка відповідачем виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 та наявність законних підстав для стягнення з Київської міської митниці ДФС середнього заробітку при затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без урахування часу самостійного працевлаштування).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абз. 8 розділу ІІ Порядку №100, у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Відповідно до п. 10 Постанови №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку №100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню, і які не підлягають урахуванню при обчислені середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Так, для встановлення належної суми стягнення середньомісячного заробітку при затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без урахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) ухвалою суду від 26.01.2017 року було призначено судову економічну (бухгалтерську) експертизу по справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та висновок експерта від 29.12.2017 року №17-2306/2307 суд дійшов висновку, що загальна сума середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 12.04.2008 по 12.06.2016 (без врахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 по 10.12.2009), яка належить до нарахування ОСОБА_1 за усіма складовими з урахуванням щомісячних надбавок: за 7 ранг державного службовця, за вислугу років на державній службі понад 25 років, за високі досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи, за роботу в митних органах, передбачених Законом України «Про державну службу», становить 436 994,76грн., тобто погоджується із висновком експертизи, оцінивши цей доказ за правилами ст.ст.90, 101, 108 КАС України.

Суд не бере до уваги наданий позивачем самостійно здійснений розрахунок суми заборгованості відповідача при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період вимушеного прогулу з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без урахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року), згідно з яким така заборгованість становить 1313982,06 грн., оскільки такий розрахунок здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та він спростовується висновком експертизи.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 року визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Так, згідно з п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей. Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Індексація страхових виплат від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування. Сума індексації пенсій та щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей у разі підвищення їх розмірів розраховується як різниця між сумою індексації, визначеною до 11 жовтня 2017 р., та сумою підвищення цих виплат до повного погашення суми індексації відповідно до пункту 5цього Порядку.

Відповідно до п. 3 Порядку до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності; виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога у зв'язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання; цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо; соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму (тимчасова державна допомога дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме; мінімальний розмір допомоги по безробіттю; державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю; державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд; тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату; щомісячна грошова допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею; компенсаційна виплата, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами); державна соціальна допомога малозабезпеченим сімям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям.

Отже, як встановлено судом та підтверджується висновком судово-економічної експертизи по даній справі від 29.12.2017 року №17-2306/2307, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 12.04.2008 по 12.06.2016 (без врахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 по 10.12.2009) не є складовою фонду оплати праці за виконану роботу та носить разовий характер, тому така сума нарахування не підлягає індексації та вимога зобовязати Митницю перерахувати заборгованість з урахуванням індексації не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст.101, 108 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017р.) висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім'я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Якщо під час підготовки висновку експерт встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Київської міської митниці ДФС на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 за час затримки з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без урахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) у розмірі 436994,76 грн., відхиливши альтернативний розрахунок відповідача з огляду його невідповідності законодавству та фактичним обставинам справи.

Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови розяснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд враховує доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, які обґрунтовані неправомірністю дій відповідача, яка підірвала ділову репутацію ОСОБА_1 та зумовила обставини які вимагають від позивача додаткових зусиль по організації власного життя та його родини, зокрема неповнолітньої доньки та батьків похилого віку.

Суд вважає, що тривале невиконання відповідачем рішення суду призвело до моральних страждань та індивідуально-психологічного приниження честі та гідності позивача.

Суд вважає доречними та переконливими доводи позивача, викладені в позовній заяві на підтвердження факту заподіяння відповідачем моральних страждань та втрат немайнового характеру внаслідок тривалого невиконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанню.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію".

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

Підсумовуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи та з'ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов'язку її відшкодування, суд дійшов висновку, що відповідач допустив невиправдану бездіяльність щодо своєчасного виконання рішення суду та зважаючи на характер правовідносин, тривалість невизначеності права позивача на працю та тяжкості моральних страждань і переживань позивача суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення завданої ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як розяснив Верховний суд України у постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме у пунктах 10-1, 13, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440 1 ЦК чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237 1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Виходячи з того, що ст.237-1 КЗпП України покладає обовязок на власника або уповноважений ним орган, а не державу, відшкодувати завдану працівнику моральну шкоду, суд вважає, що належним відповідачем в даній справі за цією вимогою є саме Київська міська митниця ДФС та залучення до участі у справі поряд з Митницею відповідного органу Держказначейства в якості відповідача не є необхідним та потрібним, враховуючи позицію Верховного суду України у п.п.10-1, 13 згаданої постанови Пленуму Верховного суду України.

Суд також звертає увагу на те, що правова позиція, викладена вище, стосовно імперативного обовязку відповідача з негайного виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з моменту проголошення рішення суду, а не з моменту набрання ним законної сили, узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною у постанові цього суду від 01.07.2015р. у справі №6-435цс15. Також у цій постанові вказується, що належним виконанням такого судового рішення є видання власником наказу про поновлення на роботі та у розумінні ст.236 КЗпП України невидання такого наказу (несвоєчасне видання) і слід вважати затримкою виконання рішення суду.

Викладеним спростовуються аргументи відповідача, викладені у письмових запереченнях та додаткових поясненнях, адресованих суду.

На думку суду, для встановлення справедливої та достатньої сатисфакції належною та обґрунтованою сумою компенсацією завданої моральної шкоди є 40000 грн., які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з Київської міської митниці ДФС.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1.2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки виконання рішення суду, моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача.

Згідно з ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.ч.3,7 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Поряд з цим, відповідно до ч.8 ст.139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ОСОБА_3 №17-2306/2307 від 29.12.2017 року здачі-приймання висновку судового експерта по справі №815/3998/16 позивачем наперед сплачено 11142 грн. за проведення судової економічної (бухгалтерської) експертизи, отже ця сума судових витрат згідно норм ч.5 ст.137, ч.8 ст.139 КАС України підлягає повному відшкодуванню ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці ДФС, оскільки спір в адміністративному суді виник внаслідок неправильних дій відповідача, без пропорційного розподілу відповідно до задоволеної частини вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 12, ст.ст. 132, 137, 139, 192, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (65012, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) до Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 8-А; ) задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 8-А; ) на користь ОСОБА_1 (65012, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника за час затримки з 12 квітня 2008 року по 12 червня 2016 року (без урахування часу самостійного працевлаштування з 28.11.2008 року по 10.12.2009 року) у розмірі 436994 (чотириста тридцять шість девятсот девяносто чотири)грн. 76 коп.

Стягнути з Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 8-А; ) на користь ОСОБА_1 (65012, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) моральну шкоду у сумі 40000 (сорок тисяч)грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, 8-А; ) на користь ОСОБА_1(65012, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) 11142(одинадцять тисяч сто сорок дві)грн. витрат по сплаті проведеної судової економічної експертизи.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено 27.06.2018 року.

Суддя М.М. Аракелян

.