Справа № 810/597/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року № 810/597/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., за участю секретаря судового засідання Волошка О.Л.,

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОбєднання співвласників багатоквартирного будинку «ОСОБА_4 №1»
доІрпінської міської ради Київської області,
провизнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ОСОБА_4 №1» (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Г. Сковороди, буд. 1) з позовом до Ірпінської міської ради (08200, Київська область, м. Ірпінь, вулю Шевченка, буд. 2-А) про визнання протиправним та скасування рішення Ірпінської міської ради сьомого скликання від 28.12.2017 №3148-44-VII про припинення права користування та вилучення земельної ділянки площею 0,7297 га (кадастровий номер :01:089:0225) до земель запасу та надання дозволу Ірпінській міській раді на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на дві земельні ділянки площею 0,1760 га з метою використання для суспільних потреб (землі загального користування вул. ОСОБА_5); та 0,5537 га для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, з метою надання у постійне користування ОСБ «ОСОБА_4 №1».

Разом з позовною заявою позивачем було заявлене клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Ірпінської міської ради сьомого скликання від 28.12.2017 №3148-44-VII.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2018 у задоволенні заяви Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ОСОБА_4 №1» про забезпечення позову відмовлено.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Ірпінської міської ради від 11.03.2016 №669-9-VII у постійне користування для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку було надано ОСББ «ОСОБА_4 №1» земельну ділянку, яку у подальшому було вилучено у звязку з прийняттям оспорюваного рішення.

Позивач стверджує, що умовою позбавлення землекористувача, яким, у даному випадку, є ОСББ «ОСОБА_4 №1», права постійного користування земельною ділянкою є виключно отримання згоди землекористувача на вилучення земельної ділянки. Однак, ОСББ «ОСОБА_4 №1» таку згоду не давало.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що при вилученні спірної земельної ділянки Ірпінською міською радою було дотримано вимоги Земельного кодексу України, зокрема, позивачеві направлявся лист-обгрунтування з пропозицією надати згоду на вилучення частини земельної ділянки, по якій проходить автомобільна дорога загального користування.

У судовому засіданні представники позивача підтримали адміністративний позов у повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Ірпінської міської ради від 11.03.2016 №669-9-VII у постійне користування для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку ОСББ «ОСОБА_4 №1» було надано земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер :01:089:0225, що розташована за адресою: м. Ірпінь, вул. Г.Сковороди, 1 (т.1, а.с. 37-38).

На підставі вказаного рішення Ірпінської міської ради 12.08.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис №15998283 про державну реєстрацію права постійного користування ОСББ «ОСОБА_4 №1» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:089:0225 (т.1, а.с. 46).

Рішенням Ірпінської міської ради від 28.12.2017 №3148-44-VII було вирішено припинити ОСББ «ОСОБА_4 №1» право постійного користування на земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер :01:089:0225, що розташована за адресою: м. Ірпінь, вул. Г.Сковороди, 1 та вирішено вилучити вказану земельну ділянку до земель запасу Ірпінської міської ради (т.1, а.с. 11).

Цим же рішенням Ірпінська міська рада вирішила надати собі дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,7297 га, що розташована за адресою: м. Ірпінь, вул. Г.Сковороди, 1 на дві земельні ділянки:

- площею 0,1760 га, з метою використання для суспільних потреб;

- площею 0,05537 га, для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, з метою надання у постійне користування ОСББ «ОСОБА_4 №1».

Як вбачається зі змісту рішення Ірпінської міської ради від 28.12.2017 №3148-44-VII, рішення про вилучення з постійного користування ОСББ «ОСОБА_4 №1» земельної ділянки з кадастровим номером :01:089:0225 було прийнято на підставі статей 12, 79, 122, 141, 143, 149, 186 Земельного кодексу України, статті 56 Закону України «Про землеустрій», статей 16, 18 Закону України «Про автомобільні дороги», статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею врегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до статті 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема,

самостійно господарювати на землі; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 116 Земельного кодексу України, Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Отже, право користування земельною ділянкою припиняється, зокрема, у звязку з вилученням земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України.

Підстави і умови вилучення земельних ділянок визначений статтею 149 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно з частиною 10 статті 149 Земельного кодексу України, у разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що земельні ділянки комунальної власності, які передані у постійне користування, можуть вилучатись відповідними органами для суспільних та інших потреб на підставі рішення таких органів виключно за згодою землекористувача.

Відсутність згоди землекористувача на вилучення земельної ділянки виключає можливість вилучення переданої у постійне користування земельної ділянки на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що Ірпінська міська рада звернулась до ОСББ «ОСОБА_4 №1» з пропозицією надати згоду на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :01:089:0225 для суспільних потреб, про що направила до ОСББ «ОСОБА_4 №1» листа від 01.12.2017 №01-24/3306/3 (т.2, а.с. 40-41).

Розглянувши вказаного листа, ОСББ «ОСОБА_4 №1» у листі від 22.12.2017 №212 повідомило Ірпінську міську раду про відмову у наданні згоди на вилучення з постійного користування земельної ділянки з кадастровим номером :01:089:0225 (т.2, а.с. 42).

Беручи до уваги, що позивач, як землекористувач, не дав Ірпніській міській раді згоди на вилучення з його постійного землекористування земельної ділянки площею 0,7297 га, кадастровий номер :01:089:0225, що розташована за адресою: м. Ірпінь, вул. Г.Сковороди, правових підстав для вилучення вказаної земельної ділянки у позасудовому порядку відповідач не мав.

Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ) є обов'язковими для виконання Україною. ОСОБА_6 прямо закріплює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації у національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад борги, можуть також вважатись «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення.

Вирішуючи чи є певні права майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, слід зясувати, чи надавали особі обставини справи, розглянуті у цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею Першого протоколу до Конвенції (Броньовські проти Польщі (Broniowski v. Poland, заява №31443/96, п. 98).

У рішенні «Серявін та інші проти України» (Заява №4909/04, пункти 38-40) ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).

Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Ентрік проти Франції" (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19-20, п. 42).

Тобто, будь-яке втручання у право особи мирно володіти своїм майном має відбуватись на підставах і у порядку, визначеному у законі.

У даному випадку, вилучення із користування ОСББ «ОСОБА_4 №1» земельної ділянки з кадастровим номером :01:089:0225 було здійснено відповідачем всупереч вимогам Земельного кодексу, позаяк вимог частини 2 статті 149 Земельного кодексу України, яка допускає вилучення земельної ділянки, переданої у постійне користування, лише за згодою землекористувача, Ірпінською міською радою дотримано не було.

Суд також зазначає, що підстави та порядок примусового припинення прав на земельну ділянку визначені у статті 143 Земельного кодексу України, відповідно до якої примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Ірпінської міської ради від 28.12.2017 №3148-44-VII було прийнято всупереч встановленого законом порядку, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач доводів позивача про незаконність оспорюваного рішення під час розгляду справи не спростував.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28.12.2017 №3148-44-VII «Про припинення права користування та вилучення земельної ділянки площею 0,7297 га (кадастровий номер :01:089:0225) до земель запасу та надання дозволу Ірпінській міській раді на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на дві земельні ділянки площею 0,1760 га з метою використання для суспільних потреб (землі загального користування вул. ОСОБА_5); та 0,5537 га для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, з метою надання у постійне користування ОСБ «ОСОБА_4 №1».

Стягнути на користь Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ОСОБА_4 №1» (ідентифікаційний код 39091645, місцезнаходження 08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Г.Сковороди, буд. 1) за рахунок Ірпінської міської ради Київської області (ідентифікаційний код 33800777, місцезнаходження: 08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 2-А) судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення суду 01.06.2018.

Суддя Панченко Н.Д.