Справа № 825/2129/18
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

26 червня 2018 року Чернігів Справа № 825/2129/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Вершняк Л.Л.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив визнати протиправним та скасувати пункт 3.6 пункту 3 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 214 від 17.05.2018 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у зміні статусу службової трикімнатної, житловою площею 56,1 кв.м., квартири АДРЕСА_1 та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючої у ній сімєю ОСОБА_3; зобов'язати відповідача розглянути питання про виключення із числа службових квартиру за адресою: АДРЕСА_2, з наданням її для постійного проживання позивачу та членам його сім'ї.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно оскаржуваним рішенням відмовлено у виключенні житла за адресою: АДРЕСА_2, із числа службового з наданням її для постійного проживання. Вказує, що обов'язковими умовами для виключення квартири із числа службових, які ним дотримано, є перебування військовослужбовця на квартирному обліку в Збройних Силах України, відповідність займаного житла нормам законодавства та вислуга не менше 20 календарних років.

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Представником відповідача у відзиві на позов та в судовому засіданні заявлено клопотання про закриття провадження у звязку з тим, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти закриття провадження у справі заперечував.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У свою чергу, пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас, за приписами пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому, відповідно до частини другої статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є також держава Україна, ОСОБА_4 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Як вбачається з адміністративного позову, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради про відмову у зміні статусу службової квартири, зобов'язати відповідача розглянути питання про виключення із числа службових квартиру з наданням її для постійного проживання позивачу та членам його сім'ї.

Суд зазначає, що у даній справі спір пов'язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема, права військовослужбовця на забезпечення житлом для постійного проживання, тобто із цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду. Право, за захистом якого звернувся до суду позивач, виникає із житлових правовідносин.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У даному випадку той факт, що відповідачем у справі є Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України).

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 24 постанови від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Враховуючи вищевикладені норми права, вбачається, що даний спір повязаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема, вилучення квартири із числа службових та надання її для постійного проживання, та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 21.03.2018 (справа № К/9901/12678/18 (826/6244/15) та в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 (справа № 6-2139цс15) і від 02.03.2016 (справа № 6-14цс16).

Враховуючи вищевикладене та правовий висновок ОСОБА_5 Верховного Суду, суд дійшов висновку, що спір, який розглядається, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Розяснити позивачу, що він має право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

При вказаних обставинах, судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Повернути ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, 14000, РНОКПП НОМЕР_1) з Державного бюджету України (рахунок 4002, отримувач УК у м. Чернігові /м. Чернігів/ 22030001, код , банк ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592) судовий збір в розмірі 704,80 грн., сплачений відповідно до квитанції від 07.06.2018 № 0.0..1.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя Н.М. Баргаміна