Справа № 826/17908/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року № 826/17908/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
про визнання дій незаконними, визнання протиправним та скасування розпорядження №3798 від 19 вересня 2017 року,-
В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач, Нацкомфінпослуг), в якому просить визнати дії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо прийняття розпорядження №3798 від 19 вересня 2017 року незаконними, визнати протиправним та скасувати розпорядження №3798 від 19 вересня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що законодавчо не визначено перелік інформації, що має суттєве значення для оцінки страхового ризику, страховик самостійно вправі визначати перелік інформації, яка має таке значення, а тому жодних порушень страховик не допустив, запитавши у страхувальника інформацію, яка йому необхідна для оцінки страхового ризику. Також представник позивача зазначив, що висновок відповідача суперечить статті 18 Закону України «Про страхування», відповідно до якої форма заяви на страхування встановлюється страховиком самостійно, а тому відповідач не вправі встановлювати будь-які вимоги до заяви на страхування.

Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача зазначив, що позивач прийняв невмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за договором щодо заявленої події, що свідчить про порушення ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» вимог законодавства у сфері фінансових послуг. Додатково представник відповідача повідомив, що оскаржуване розпорядження є актом індивідуальної дії, які є актами разової дії та не передбачає в подальшому правових наслідків для позивача.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що прийнявши оскаржуване розпорядження, відповідач зобов'язав позивача безпідставно сплатити страхове відшкодування, чим суттєво порушив майнові інтереси позивача. Також, на думку позивача, відповідачем у відзиві на позовну заяву не зазначено жодного аргументу, який би спростовував доводи позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 січня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 03 квітня 2018 року представники сторін не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

До Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг надійшло звернення ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1) щодо невиконання позивачем зобов'язань за договором №730529135.16 добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків від 27 квітня 2016 року та порушення ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» вимог законодавства про фінансові послуги.

У даному зверненні ОСОБА_1 порушувались питання щодо невиплати страхового відшкодування згідно договору.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2017 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг надіслала на адресу позивача вимогу №5669/13-8 щодо надання інформації та документів, а саме: письмових пояснень стосовно результатів розгляду звернень заявників з вичерпними пакетами документів за справами, прошиті, пронумеровані та належним чином завірені; копії звіту про оцінку майна та/або інших документів, на підставі яких страховою компанією проводився розрахунок розміру страхового відшкодування.

У відповідь на вимогу №5669/13-8 позивач листом №17-86 від 07 серпня 2017 року повідомив відповідачу, що страхувальником не було виконано обов'язки за договором страхування, страховик на підставах, визначених договором, прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що письмово повідомив страхувальника.

За результатами розгляду документів, наданих позивачем на вимогу Нацкомфінпослуг, встановлено, що за участю застрахованого транспортного засобу OPEL Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася подія, що має ознаки страхового випадку, а саме наїзд на електроопору, внаслідок чого пошкоджено зазначений транспортний засіб.

09 січня 2017 року до ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» ОСОБА_1 подано повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку, а 10 січня 2017 року заяву на виплату страхового відшкодування за договором, копії посвідчення водія, що керував транспортним засобом, паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, рахунку-фактури №СК-0000043 від 19 січня 2017 року.

Відповідно до пункту 10.1 розділу 10 договору після одержання всіх необхідних документів (відповідно до пункту 1 договору) рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком у строк до 15-ти робочих днів.

22 березня 2017 року позивач листом №785 повідомив ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі пунктів 12.1.10 договору та пункту 15.2.1 Правил добровільного страхування наземного транспорту (автокаско), обґрунтовуючи своє рішення тим, що страхувальник не виконав свої обов'язки, передбачені пунктом 8.2.4 договору, і не надав інформацію, яка має важливе значення для оцінки страхового ризику (в заяві на страхування автомобіля від 26 квітня 2016 року страхувальником не було зазначено про факт участі автомобіля в ДТП, яке мало місце 04 квітня 2016 року, і суму збитку по ньому, що є обов'язковою умовою при подачі заяви на страхування).

Згідно з пунктом 8.2.4 договору страхувальник/водій чи їх представник зобов'язані надати страховику інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки ризику.

Також відповідачем встановлено, що ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» не надано інформацію, яке істотне значення для оцінки ризику є незаповнення в заяві на страхування рядків: кількість ДТП за останні 3 роки за участю страхувальника/водія страхувальника (у тому числі незареєстрованих в ДАІ); загальна сума збитків за останні 3 роки ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (зазначити орієнтовно за неможливості точно).

Крім того, в ході перевірки встановлено, що за інформацією ОСОБА_1 13 грудня 2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором по попередньому страховому випадку. При врегулюванні попередньої страхової події ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» не вважало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування відсутність у заяві на страхування зазначеної вище інформації.

Також, відповідно до акту огляду транспортного засобу до договору від 26 квітня 2016 року пошкодження відсутні.

За таких обставин, відповідач прийшов до висновку, що ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» прийняло не вмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за договором щодо заявленої події, що свідчить про порушення товариством вимог законодавства у сфері фінансових послуг, а саме: частини 2 статті 20 Закону України «Про страхування» щодо невиконання страховиком інших обов'язків, передбачених умовами договору страхування; пункту 35 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року №913, щодо обов'язку фінансової установи виконувати укладені нею договори з надання фінансових послуг і під час укладання, виконання та припинення дії таких договорів дотримуватися вимог, визначених книгою п'ятою Цивільного кодексу України та законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

За результатами перевірки складено відповідний акт про правопорушення, вчинені ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на ринку фінансових послуг №1660/13-5/15 від 22 серпня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2017 року позивачем подано до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг заперечення на акт про правопорушення, вчинені ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на ринку фінансових послуг №1660/13-5/15 від 22 серпня 2017 року.

На підставі вказаного акта відповідачем 19 вересня 2017 року прийнято розпорядження №3798 про застосування заходу впливу до ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», яким зобов'язано ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушень, зазначених у констатуючій частині цього розпорядження, та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень та вжиті заходи з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 30 жовтня 2017 року.

Незгода позивача із вказаним розпорядженням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

У відповідності до статті 21 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070/2011 (далі по тексту - Положення №1070/2011), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Відповідно до підпунктів 36, 39, 41 пункту 4 Положення №1070/2011 Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань: проводить у межах своїх повноважень самостійно або разом з іншими уповноваженими органами виїзні та безвиїзні перевірки діяльності фінансових установ; встановлює згідно із законом порядок та умови застосування заходів впливу; приймає та надсилає фінансовим установам і саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження (приписи) щодо усунення порушень законодавства про фінансові послуги, вимагає надання необхідної інформації та документів.

Таким чином, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснює в даних правовідносинах надані їй наведеними нормативно-правовими актами повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Частиною 1 статті 6 вказаного Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з частинами 2, 16 статті 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Отже, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити виплату грошової суми (в даному випадку відповідно до умов договору - страхове відшкодування), яка виплачується відповідно до умов договору; при цьому договір страхування повинен відповідати умовам правил страхування.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування позивач посилається на те, що страхувальником (ОСОБА_1) не було виконано обов'язки за договором страхування в частині не повідомлення інформації про те, що автомобіль протягом останніх трьох років був учасником ДТП, що є суттєвою інформацією для оцінки страхового ризику.

Частиною 3 статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Договір страхування повинен містити, зокрема: перелік страхових випадків; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про страхування» правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Правила страхування повинні містити, зокрема: перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків; порядок і умови здійснення страхових виплат; причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування; особливі умови.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи договору страхування №730529135.16 підставою для відмови страховика у здійсненні страхового відшкодування є випадок, коли страхувальник, водій чи їх представник не виконав обов'язків, передбачених умовами договору страхування (згідно пункту 8 договору) та Правилами.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 2 статті 991 Цивільного кодексу України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку.

При цьому, з наявного в матеріалах справи листа Акціонерного товариства СК «АХА Страхування» №3214/12цв від 21 березня 2017 року вбачається, що у АТ «СК «АХА Страхування» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ8729047 від 24 вересня 2015 року, відповідно до якого було забезпечено автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.р.н. НОМЕР_2.

У вказаному листі повідомлено, що 04 квітня 2016 року АТ «СК «АХА Страхування» було повідомлено про настання події, що сталась із забезпеченим автомобілем «Mitsubishi Lancer» та автомобілем Opel Insignia, д.р.н. НОМЕР_1. 17 червня 2016 року АТ «СК «АХА Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ОСОБА_1.

Аналіз наведеного свідчить, що страхувальником не було надано інформацію про об'єкт страхування, що має істотне значення для оцінки страхового ризику, а відтак суд приходить до висновку, що страховиком правомірно прийнято рішення про відмову у страховій виплаті.

Крім того, доводи страхувальника та відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 13 грудня 2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором по попередньому страховому випадку, не підтверджено належними письмовими доказами.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено суду правомірність прийняття оскаржуваного розпорядження з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд зазначає, що належним способом захисту порушених прав позивача в межах даного спору є визнання протиправним та скасування розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3798 від 19 вересня 2017 року, оскільки в даному випадку саме оскаржуване розпорядження є тим рішенням, яке порушує права позивача.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3798 від 19 вересня 2017 року.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600 (одна тисячса шістсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 3, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко