Справа № 2а/679/6/15
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

Київ

справа №2а/679/6/15

адміністративне провадження №К/9901/2479/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року (судді Сапальова Т.В., Гонтарук В.М., Залімський І.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Нетішинського міського центру зайнятості (далі - Центр зайнятості) про визнання дій неправомірними,

встановив:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до суду, в якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати Центр зайнятості нарахувати та виплатити витрачені її власні кошти на проїзд до місця навчання від місця її проживання міста Нетішина Хмельницької області у місто Рівне та у зворотному напрямку транспортом загального користування у період з 01 грудня 2013 року по 23 червня 2014 року.

Суди встановили, що згідно з договором від 21 жовтня 2013 року № 00001 (далі - Договір), укладеного Центром зайнятості з громадянином щодо його професійного навчання, ОСОБА_1 направлено на професійне навчання у Рівненський центр професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості за професією перукаря зі строком навчання з 22 жовтня 2013 року по 23 червня 2014 року з метою сприяння подальшому працевлаштуванню.

Відповідно до підпункту 2.2.3 пункту 2.2 Договору у разі проведення навчання не за місцем постійного проживання Центр зайнятості зобов'язується компенсувати фактичні витрати на проїзд до місця проходження навчання (від населеного пункту, де проживає безробітний, до населеного пункту, де буде здійснюватися навчання) й у зворотному напрямку транспортом загального користування (крім таксі) та у разі необхідності надати місце проживання на період навчання, або за потреби, щоденного проїзду.

21 жовтня 2013 року ОСОБА_1 видано направлення на проживання та забезпечено її поселення упродовж професійного навчання з 22 жовтня 2013 року по 23 червня 2014 року, доказом чого є корінець з відміткою про прийняття на проживання.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 за власним бажанням відмовилась від проживання в гуртожитку. Підставою написання заяви була потреба щоденного проїзду в зв'язку з вихованням двох неповнолітніх дітей без батька.

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Центру зайнятості із заявою про компенсацію витрат на щоденний проїзд.

Листом від 29 серпня 2014 року № 51-01/894 Центр зайнятості повідомив позивача про відмову у компенсації вартості щоденного проїзду до навчального закладу і в зворотному напрямку.

Вважаючи права та законні інтереси порушеними, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Нетішинський міський суд Хмельницької області постановою від 26 лютого 2015 року позов задовольнив.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 28 квітня 2015 року рішення скасував та постановив нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 не погодилася із рішенням суду апеляційної інстанції і подала касаційну скаргу про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. У скарзі посилається на неправильне застосування судом матеріальних та процесуальних норм права. Зокрема, зазначає, що суд не врахував вимоги Договору про відсутність у неї як сторони договору обов'язку повідомляти Центр зайнятості про виселення з гуртожитку та продовження навчання шляхом щоденного проїзду.

На касаційну скаргу Центр зайнятості надіслав відзив, в якому просить рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду перевірив зібрані у справі докази, на підставі яких були прийняті оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до статті 7 Закону України від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у разі необхідності для проходження професійної підготовки або перепідготовки, підвищення кваліфікації особа: забезпечується місцем проживання на період проходження професійної підготовки або перепідготовки, підвищення кваліфікації та їй компенсуються витрати на проїзд до місця проходження навчання та у зворотному напрямку в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, за погодженням з правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 2.4 Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 31 травня 2013 року № 318/655 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок), у разі направлення безробітного на професійне навчання до навчального закладу, що розташований не за місцем реєстрації його місця проживання чи перебування, такому безробітному компенсуються витрати на проїзд до місця розташування навчального закладу і у зворотному напрямку транспортом загального користування (крім таксі) на підставі квитків або довідки транспортного підприємства про вартість проїзду при відсутності квитків.

Центр зайнятості зобов'язується у разі проведення навчання не за місцем постійного проживання компенсувати фактичні витрати на проїзд до місця проходження навчання (від населеного пункту, де проживає безробітний, до населеного пункту, де буде здійснюватися навчання) та у зворотному напрямку транспортом загального користування (крім таксі) та у разі необхідності надати місце проживання на період навчання, або за потреби, щоденного проїзду (пункт 2.2.3 Договору).

Як встановив суд апеляційної інстанції, Центр зайнятості на виконання Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних та укладеного з ОСОБА_1 договору за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття надав позивачу місце в гуртожитку Рівненського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості на весь період навчання.

Відшкодування витрат на проїзд у такому випадку відбувається одноразово до місця розташування навчального закладу та у зворотному напрямку.

Усупереч вимогам пункту 2.2.3 Договору 23 листопада 2014 року ОСОБА_1 без повідомлення Центру зайнятості самовільно залишила місце проживання в гуртожитку та продовжила навчання шляхом щоденного проїзду з міста Нетішин до міста Рівне.

Відповідно до пункту 2.4 Порядку витрати на проїзд до місця розташування навчального закладу і у зворотному напрямку компенсуються на підставі квитків або довідки транспортного підприємства про вартість проїзду при відсутності квитків.

Із посиланням на правила ДСТУ 4163-2003 та інші нормативні положення, які визначають вимоги до оформлювання документів, суд апеляційної інстанції поставив під сумнів достовірність проїзних документів, якими ОСОБА_1 підтверджувала щоденний проїзд з місця свого проживання до місця навчання. Ці документи не містили обов'язкових вимог проїзного квитка чи довідки транспортного підприємства для підтвердження проїзду в означені позивачкою дні. З аргументації апеляційного суду вбачається також, що право позивачки на відшкодування витрат на щоденний проїзд фактично не заперечується, але захисту не підлягає тільки тому, що не містить під собою достатніх доказів його порушення.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341, 345, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко