Справа № 592/8512/17
Суддя: Корольова Г. Ю.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа№592/8512/17
Провадження №2-а/592/7/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Корольової Г.Ю.

за участю секретаря Строколіс В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в Сумській області, Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про порушення конституційних прав,

ВСТАНОВИВ:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ОСОБА_1

Позивач, ОСОБА_1 Пилипіна, звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми у порядку адміністративного судочинства з позовом до відповідачів: Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (відповідач-1) і Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області (відповідач-2) про порушення конституційних прав щодо відмови позивачу у призначенні виплати їй пенсії та зобов'язання відповідача здійснити призначення пенсії з 14 червня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані ним, що трудову діяльність почала з серпня 1970 року у м. Суми по 16 листопада 1999 року, трудовий стаж складає 33 роки. 14.10.2008 року виповнилось 60 років, зверталась неодноразово до відповідача-1, але отримувла відмову з роз*ясненням, що не має право на отримання пенсії у зв*язку з виїздом за межі України до ФРН, з якою Україна не уклала договір про сплату пенсії. 12.06.2017 року позивач звернувся до Сумського об*єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року за № 1058 «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Однак, 24.07.2017 року від Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, отримала листа про відмову в призначенні пенсії за віком за № 16112/ОГ-20. Рішення про відмову в призначення пенсії мотивоване тим, що надані позивачем документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 а саме не надано документа, який би підтверджував місце проживання в Україні. Як зазначає позивач, зі змісту рішення слідує, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до ФРН (не набувши статусу «пенсіонер»), тобто, не виконуються вимоги пункту 1.1. та 1.2. Порядку, а саме звернулася із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації). Проте, на думку позивача, така позиція відповідача є хибною та не узгоджується з приписами чинного законодавства України, яке регулює порядок нарахування та призначення пенсії за віком. Зазначає, що дійсно виїхала з України на постійне місце проживання в ФРН, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України у ФРН, але не позбавилась громадянства України і всього майна, що перебуває у власності на території України. Перед виїздом за кордон позивачка постійно мешкала за адресою: Україна, АДРЕСА_1 у належній їй на праві власності. Звертаючись із заявою про призначення пенсії за віком, позивач досяг пенсійного віку та має необхідний та достатній страховий стаж для призначення йому пенсії за віком, визначений ч. 1ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується трудовою книжкою позивача. Вважає, що порушуються її конституційне право на призначення пенсії.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 серпня 2017 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Ковпаківського районного суду від 05 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 25 жовтня 2017 року.

Відповідачі надали до суду письмові заперечення проти позову, де зазначають, що у 2017 році позивач звернулась до УПФУ з заявою про призначення та виплату їй пенсії, але була відмова у призначенні пенсії в звязку з її невідповідністю нормам чиного законодавства щодо порядку звернення за призначенням пенсії. Відповідач зазначає, що особа, яка звертається за призначенням пенсії (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Окрім того відповідач зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 47 Закону України № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк, не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, переюбаченому законодавством. В зв'язку з ненаданням всіх необхідних документів, визначених Порядком № 22-1 від 25.11.2005 року, а саме необхідно предявити оригінал паспорту де й буде зазначено місце реєстрації особи та вік. Крім того, вказують, що порушено строк звернення до суду і порушили порядок звернення за призначенням пенсії відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнобов*язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фондлу України від 25.11.2005 р. №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 р. №132) .

У судовому засіданні позивач та її представник підтримала позовні вимоги у повному обсязі та підтвердили всі обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні просить у позові відмовити, посилаючись на викладені підстави у запереченнях.

Представник 2 відповідача у судове засідання не з*явилися, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України. Доказів на підтвердження протилежного відповідачем суду не надано та судом в ході судового розгляду не встановлено.

Позивач виїхала на постійне місце проживання до ФРН у 1999 року, а з 04.02.2013 року стала постійно проживати, але залишалась громадянкою України (а.с.6-7).

14.06.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, зокрема, просила призначити їй пенсію, але 28.06.2016 року отримала відмову листом за № 272/К від 24.06.2016 року та оскаржила дії відповідача до суду, але їй було відмовлено у зв*язку з тим, що із заявою звернулась не за встановленою формою, а як за зверненням громадян.

12.06.2017 року знову звернулася до відповідача із заявою встановленою форми.

Листом від 20.07.2017 за №16112/ОГ-20 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії. Рішення про відмову в призначення пенсії мотивоване тим, що надані позивачем документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 а саме не надано документа, який би підтверджував місце проживання в Україні. Як зазначає позивач, зі змісту рішення слідує, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до ФРН (не набувши статусу «пенсіонер»), тобто, не виконуються вимоги пункту 1.1. та 1.2. Порядку, а саме звернулася із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації).

Вказано, що заява про призначення пенсії мала була б бути подана позивачем безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Та до заяви про призначення пенсії за віком має бути доданий документ про місце проживання (реєстрації) особи в Україні.

Зазначено, що особа, яка звертається за пенсією повинна предявити паспорт (або інший документ, який засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), оскільки на переконання відповідача, єдиним документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Зі змісту рішення слідує, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до ФРН (не набувши статусу «пенсіонер»), тобто, не виконуються вимоги пункту 1.1. та 1.2. Порядку, а саме звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації).

Проте, суд вважає таку позицію відповідача необґрунтованою та хибною, що не узгоджується з приписами чинного законодавства України, яке регулює порядок нарахування та призначення пенсії за віком.

А саме: як було встановлено судом під час слухання справи, позивач виїхала з України на постійне місце проживання в ФРН, де позивач був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі ФРН, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України для виїзду за кордон серії CD031762 від 03.12.2013, виданого на імя ОСОБА_1 (а.с.6-7).

В паспорті зазначено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України та мається відмітка «Постійне проживання в ФРН».

Позивачем до суду було надано Свідоцтво про право власності на житло від 19.04.1993 року, зі змісту якої слідує, що позивач має у власності квартиру АДРЕСА_2 за яку постіной сплачує усі розрахунки (а.с.14-18).

Звертаючись із заявою про призначення пенсії за віком, позивач досягла пенсійного віку та відповідно до записів трудової книжки позивача ОСОБА_1, остання має необхідний та достатній страховий стаж для призначення їй пенсії за віком, визначений ч. 1ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зі змісту записів у трудовій книжці зазначається, що позивач у період часу з 1966 року по 1999 рік працювала на території України.

Як зазначила у позові позивач та ці обставини не заперечувались представником відповідача, з заробітної плати, яку отримувала за вказаний період часу позивач, сплачувались всі необхідні внески до системи пенсійного забезпечення, що передбачені чинним законодавством.

Не погоджуючись із даною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третястатті 25 Конституції України).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України.

Відповідно до ст.51 Закону №1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України.

При цьому, суд зауважує, що міжнародні договори між Україною та ФРН з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

З вказаного вище слідує, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії.

При цьому, не укладення Україною міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення з іншою державною, в якій проживає громадянин України, не може бути правовою підставою для відмови такому громадянину України в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Одночасно суд зауважує, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови їй у призначенні пенсії - є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача призначити виплату пенсії позивачу, починаючи з 14.06.2016 року є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Так, в ході судового розгляду судом встановлено, що із зверненням із заявою про призначення пенсії за встанолвеною формою позивачем була 12.06.2017 року, а офційно відмову отримала під розпис 24.07.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно з ч.2 ст.49 Закону №1058, призначення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) визначено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Відповідно до п.4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Однак, відповідачем не було вжито жодних заходів, спрямованих на отримання відомостей, яких у даному випадку не вистачає для призначення позивачу пенсії за віком, зокрема не витребувано у позивача або його представника відповідних документів, не виконано обов'язку, визначеного у п. 3.3 Порядку № 22-1, щодо надання допомоги заявнику в одержанні необхідних документів у разі потреби, а натомість, відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності документу про фактичне або зареєстроване місце проживання в Україні, що є протиправним і порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення. Тобто, фактично заяву не було розглянуто.

Разом з тим, зібрання необхідних документів, їх вивірення та прийняття за результатами їх розгляду рішення про призначення пенсії належить до дискреційних повноважень відповідача, які у відповідності до Рекомендації Комітету ОСОБА_2 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_2 11.03.1980 р. на 316-й нараді, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже призначити пенсію необхідно з дня звернення особи до пенсійного органу із відповідною заявою.

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення виплати йому пенсії 12.07.2017, то відповідач повинен призначити виплату пенсії позивачу саме з 12.06.2017.

Крім цього, суд також виходить із того, що згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Також, суд вважає безпідставними твердження відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду із цим позовом за захистом своїх прав, оскільки відповідно до частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про призгначення виплати пенсії 12.06.2017.

Листом від 20.07.2017 за №16117/ОГ-20 відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Отже, саме з 20.07.2017 року у позивача й виникло право на звернення до суду, оскільки саме із цієї дати позивач дізнався про порушення відповідачем його прав, що виразилось у відмові останнього поновити йому виплату пенсії.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що 07.08.2017, в межах шестимісячного строку для звернення до суду, встановленого ч.2 ст.122 КАС України, представник позивача звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою про визнання вказаної відмови протиправною та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу.

Підсумовуючи вище наведене в його сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Відповідно паспорту позивача - громадянина України для виїзду за кордон, який було видано позивачеві, вона є громадянином України, постійне місце проживання якої є держава ФРН.

Отже, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення йому пенсії за віком.

Позивачем були надані всі документі, які визначенні Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування», окрім документа, який підтверджує його місце реєстрації в Україні.

Проте, проживаючи в ФРН, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відповідно до п. 2Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскількиКонституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідностіКонституціїта у всіх необхідних випадках застосовуватиКонституцію, як акт прямої дії.

З урахуванням вищезазначеного, вбачається, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні.

Держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, в Україні чи за її межами.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволенні позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його частин.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновків про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача, та наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, викладене у формі Повідомлення № 16112/ОГ-12 від 20.07.2017 року, про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1

У відповідності до ч. 1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині наявності законних підстав для того, щоб зобовязати Сумське обєднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дати її звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 12.06.2017 року, а не з 14.06.2016 року, ак просить позивачка відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Сумського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в Сумській області, Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про порушення конституційних прав задовольнити частково..

Визнати дії відповідача Сумського об'єднаного Управління Пенсмійного Фонду України неправомірними.

Зобов'язати Сумське об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в Сумській області здійснити призначення пенсії з 12 червня 2017 року згідно з довідками про розмір заробітної плати, з урахуваннямя всіх змін та в подальшому виплачувати пенсію відповідно до чинного законодавства України ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження , зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.Ю. Корольова