Справа № 819/2121/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 рокуЛьвів№ 876/3703/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року, ухвалене суддею Мірінович У.А. у м.Тернополі о 13:09, повний текст якого складений 12 березня 2018 року, у справі №819/2121/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №132449-13 від 30.06.2016.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на виконання вимог Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», відповідно до якого пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України викладено в новій редакції, а саме змінено визначення об'єкта оподаткування транспортним податком, рішенням Тернопільської міської ради «Про внесення змін в рішення Тернопільської міської ради від 30.06.2015 №6/60/27 «Про місцеві податки і збори» підрозділ ІІ «Об»єкт оподаткування» розділу 2 «Транспортний податок» викладено в новій редакції, змінивши об'єкт оподаткування.

При цьому, покликаючись на положення пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, вказує, що рішення органу місцевого самоврядування застосовується з початку наступного бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. Відтак, на думку позивача, вказані зміни з урахуванням передбаченого пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового Кодексу України принципом стабільності можуть застосовуватись лише у 2017 році.

Водночас позивач зазначає, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням відповідачем визначено податкове зобов'язання на платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 25000 грн, однак належний йому транспортний засіб в розумінні пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування, оскільки його середньоринкова вартість є меншою, ніж 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 132449-13 від 30.06.2016 про визначення суми податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб ОСОБА_1 в сумі 25000 грн.

Рішення мотивоване тим, що оскільки відповідачем при розрахунку середньоринкової вартості автомобіля для цілей оподаткування транспортним податком взято інший транспортний засіб, який не є згідно пунктів 5, 6 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 № 403, ідентичним чи аналогічним транспортним засобом до транспортного засобу, що належить позивачу, прийняте на підставі такого розрахунку податкове повідомлення рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішеня ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги контролюючий орган, зокрема, покликається на те, що при визначенні середньоринкової вартості автомобіля позивача керувався виключно інформацією його свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у якому зазначено, що автомобіль є транспортним засобом марки Porshe, модель Cayenne з типом пального F з урахуванням нормативного пробігу 135000 км (27000 км*5 років).

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Porshe Cayenne, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, з об»ємом циліндрів двигуна 2995 кубічних сантиметрів, гібрид, бензин, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та реєстраційна картка ТЗ (а.с 42-43, 45).

30 червня 2016 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №132449-13, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб (код платежу 18011000) в сумі 25000,00 грн, граничним строком для сплати якого зазначено 60 днів з дня вручення (а.с.8).

Позивач, вважаючи податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області форми «Ф» №132449-13 від 30.06.2016 протиправним, звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 4.3 статті 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

Згідно із пунктом 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Законом України «Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України з урахуванням змін, внесених Законом України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», передбачено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Законом № 71-VIII було запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно із п. 10.2 ст. 10 ПК України місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення.

Водночас зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим). Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В ситуації із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону щодо реформи набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Таким чином, з урахуванням норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

Отже, рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України. Тому за умови дії пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п. 10.2 ст. 10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Крім того, відповідно до пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Разом із цим, транспортний податок у 2015 році передбачав лише одну ставку податку, яка є базовою - 25 тис. грн за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 ст. 267 ПК України (п. 267.4 ст. 267 ПК України).

Водночас, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік.

Відповідно, якщо протягом 2015 року місцеві ради не приймають рішення про встановлення транспортного податку, то виключно з 2016 року (тобто з початку планового періоду) можуть застосовуватися приписи пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України.

Таким чином, незалежно від прийняття або неприйняття рішення місцевою радою у 2015 році транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Так, запроваджуючи змінений транспортний податок у 2016 році, законодавець обмежив дію пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, передбачивши, що ця норма не поширюється на рішення місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2016 рік.

В такий спосіб Верховною Радою України було змінено правове регулювання питання запровадження місцевих податків, і зокрема, транспортного податку. Відповідно, усі передбачені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 наслідки, в тому числі послідовність дій місцевих рад щодо прийняття та опублікування рішень про встановлення місцевих податків, не застосовуються.

Аналогічна правова позиція також була висловлена Верховним Судом у постановах від 18 квітня 2018 року (справа №807/2288/16), від 04 травня 2018 року (справа №826/13460/16), від 06 червня 2018 року (справа № 816/1259/16), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Таким чином, у контролюючих органів у 2016 році були наявні правові підстави для винесення податкових повідомлень-рішень про визначення сум податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб, оскільки запроваджені Законом №71-VIII зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків після 01.01.2016 незалежно від прийняття відповідного рішення місцевою радою.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення відповідача щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільської міської ради від 26.01.2016 № 7/5/1 "Про внесення змін в рішення Тернопільської міської ради від 30.06.2015 року № 6/60/27" внесено зміни до Положення про податок на майно, серед яких є транспортний податок (а.с. 17-19). Відповідно до підрозділу ІІ розділу 2 зазначеного Положення об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66 затверджено Методику визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, яка встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (далі - автомобілі) для цілей віднесення таких автомобілів до об'єктів оподаткування транспортним податком.

Середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403 (далі - Порядок №403), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач. Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів). Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством "Держзовнішінформ" до Мінекономрозвитку.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 403 середньоринковою вартістю транспортних засобів є величина, яка визначається статистичними методами і еквівалентна імовірній ціні, за яку може здійснюватися купівля-продаж транспортних засобів певної марки та моделі з відповідним строком експлуатації та пробігом на встановлену дату проведення оцінки.

Пунктом 3 Порядку № 403 визначено, що середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою:

С ср= Ц н х (Г / 100) х (1 ± (Г к / 100),

де Ц н - ціна нового транспортного засобу в Україні;

Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1;

Г к - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

Слід зазначити, що згідно з пунктами 5, 6 Порядку № 403 ідентичними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри: марка; країна-виробник; тип кузова (седан, універсал тощо); модель; конструкція привода тягових коліс; тип та робочий об'єм двигуна; тип коробки передач та інших складників силової передачі; габаритні розміри; рік випуску; технічні характеристики. Аналогічними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри, зокрема для легкових автомобілів: тип кузова (седан, універсал тощо); призначення (дорожні, позадорожні); тип двигуна (бензиновий, дизельний тощо); робочий об'єм двигуна; привод тягових коліс (передньоприводні, задньоприводні, повноприводні); тип коробки передач; габаритні розміри; комплектність; кількість дверей.

Із наявних в матеріалах справи доказів слідує, що позивач є власником автомобіля Porshe Cayenne, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, з об»ємом циліндрів двигуна 2995 кубічних сантиметрів, гібрид, бензин.

Натомість контролюючим органом при розрахунку середньоринкової вартості автомобіля для цілей оподаткування транспортним податком взято інший транспортний засіб: Porshe Cayenne, 3.0, внутрішнього згорання, бензин, АТ, рік випуску 2011 (а.с. 20).

З наведеного слідує, що контролюючим органом для розрахунку середньоринкової вартості транспортного засобу за методом аналогії цін ідентичних (аналогічних) транспортних засобів використано вихідні дані транспортного засобу, у якого не збігались ознаки і параметри: тип двигуна (внутрішнього згорання, бензин - гібрид, електро або бензин); робочий об'єм двигуна (3000 -2995).

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем при розрахунку середньоринкової вартості автомобіля для цілей оподаткування транспортним податком використано вихідні дані транспортного засобу, ознаки і параметри якого не збігаються з ознаками і параметрами належного позивачу транспортному засобу, тобто відповідно до вимог п.5, п.6 Порядку №403 вони не є ідентичними (аналогічними), визначення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем «транспортний податок» на суму 25000 грн на підставі такого розрахунку є безпідставним, що має наслідком визнання протиправним та скасування прийнятого Головним управління ДФС у Тернопільській області податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 132449-13 від 30.06.2016.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року у справі №819/2121/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 27.06.2018.