Справа № 806/2003/18
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м.Житомир справа № 806/2003/18

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Біляченко Д.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про повернення частини втраченого доходу (фактично сплаченого податку),

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на його користь 51705,86 грн податку з доходів фізичних осіб, які були утримані відповідачем з грошового забезпечення за 2017 рік та одноразової грошової допомоги. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 указував, що при виплаті йому грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги за 2017 рік утримано податок з доходів фізичних осіб у сумі 51705,86 грн. Однак, військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право на виплату одноразової грошової допомоги, при цьому суми утриманого податку з доходів фізичних осіб спрямовуються виключно на виплату компенсації втрат доходів цієї категорії громадян, вказана компенсація має бути виплачена військовослужбовцю в день звільнення зі служби. Головне управління ДФС у Житомирській області листом від 30.12.2017 відмовило йому в такій виплаті, оскільки Податковим кодексом України не передбачено спрямування податку на доходи фізичних осіб на компенсацію втрат доходів працівників податкової міліції. Позивач вважає, що відповідач порушив свій обов'язок з виплати грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення за 2017 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні, тому його права підлягають захисту в судовому порядку.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02 травня 2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 29.05.2018.

Судове засідання 29.05.2018 не відбулося з незалежних від суду та учасників справи причин. Нове судове засідання призначено на 11 червня 2018 року.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області, у строк, встановлений ухвалою суду від 02.05.2018, подано до суду відзив на позов. За змістом якого позовні вимоги є безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню, оскільки на момент звільнення позивача з податкової міліції та на момент звернення до відповідача із заявою про відшкодування утриманого податку на доходи з фізичних осіб Законом України від 21.12.2016 №1797-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" пункт 168.5 статті 168 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, яка не передбачає відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних працівниками податкової міліції.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на мотиви письмового відзиву.

Заслухавши усні пояснення позивача та представників відповідача, перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Установлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції з 14.02.2008 по 27.10.2017.

На підставі наказів Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2017 року № 2574-о та Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області від 27.10.2017 № 321-о ОСОБА_1 виключено зі структури та штатного розпису Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області та звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України у запас (з постановкою на військовий облік) за підпунктом «г» (через скорочення штатів) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою кабінету міністрів Української РСР від 29.07.91 №114 з 27 жовтня 2017 р..

Також відповідно до наказу відповідача від 27.10.2017 № 321-о ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

У грудні 2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області із заявою, в якій просив провести розрахунок та повернути суму податку з доходів фізичних осіб, яка була утримана з одноразової грошової допомоги.

Так, згідно із наявної в матеріалах справи довідки від 19.03.2018 №98/05 про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, з позивача утримано податок з доходів фізичних осіб у сумі 51705,86 грн.

Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області листом від 27.12.2017 №2739/14/06-30-05-39 повідомило позивача про те, що Податковим кодексом України не передбачено спрямування податку на доходи фізичних осіб на компенсацію втрат доходів працівників податкової міліції. При цьому здійснено посилання на положення п. 168.5 ст. 168 вказаного Кодексу.

Вважаючи, що відповідачем порушено обов'язок з виплати грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманої з одноразової грошової допомоги при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом ураховано наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент проходження служби позивачем) було визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно зі п. 351.1 ст. 357 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент проходження служби позивача та його звільнення), форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 № 393 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У статті 67 Конституції України закріплено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Одним із загальнодержавних податків є податок на доходи фізичних осіб (пп. 9.1.2 п. 91. ст. 9 Податкового кодексу України).

В силу приписів пп. 14.1.54 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача, далі - ПК України) дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема: заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору.

За змістом п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV Податкового кодексу України.

Згідно зі пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

У відповідності до пп. 164.2.1, 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу наведено у статті 165 ПК України.

Згідно зі пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 168.5 ст. 168 ПК України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Аналогічні положення містить п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до відповідача із заявою від 11.12.17).

З аналізу наведених норм убачається, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на час звернення його із заявою до відповідача, відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних працівниками податкової міліції передбачено не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутній обов'язок з виплати позивачу грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення позивача за 2017 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Щодо міркувань позивача на те, що він має право на компенсацію утриманих у 2017 році із його грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні сум податку з доходів фізичних осіб на підставі пунктів 2, 3 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 р. N 17), надалі - Порядок, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв'язку з виконанням обов'язків під час проходження служби. Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

У свою чергу пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов'язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Однак, суд наголошує, що Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» втратив чинність 01.01.2011 з прийняттям Податкового кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 № 375 до пункту 2 Порядку внесені зміни, проте без врахування положень пункту 168.5 статті 168 ПК України, які з 21.12.2016 виключили працівників податкової міліції зі складу осіб, яким передбачається відшкодування утриманих сум податку з доходів фізичних осіб.

У контексті наведеного суд відмічає, що підпунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Основні засади податкового законодавства України закріплені у статті 4 ПК України.

Відповідно до пункту 4.4 статті 4 ПК України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Пунктом 5.2 статті 5 згаданого Кодексу встановлено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Згідно зі п. 7.3 ст. 7 ПК України, будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно із ієрархією джерел права Закон - це нормативно-правовий акт, що має вищу юридичну силу щодо інших актів, які повинні видаватись на основі Закону, суд вважає, що у спірних правовідносинах слід керуватись нормами та приписами саме Податкового кодексу України, а не Порядку.

Водночас аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що Податковий кодекс України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, не передбачав права на відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних працівниками податкової міліції, а положення Порядку не підлягали застосуванню в цій частині, оскільки суперечили нормам Податкового кодексу України.

Таким чином, ненарахування відповідачем ОСОБА_1 компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманих з грошового забезпечення за 2017 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні, є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У даному випадку відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Натомість позивач не довів обставин в обґрунтування своїх позовних вимог.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що Головне управління ДФС у Житомирській області не допустило порушення щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих з грошового забезпечення за 2017 рік та одноразової грошової допомоги у загальній сумі 51705,86 грн, і відповідного порушення права позивача на належний розмір грошового забезпечення під час служби.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 51705,86 грн податку з доходів фізичних осіб, які були утримані з одноразової грошової допомоги та грошового забезпечення за 2017 рік є необґрунтованими.

Отож, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України та звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18 червня 2018 року

Суддя Є.Ю. Романченко