Справа № 815/149/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/149/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.
Час і місце ухвалення: 14:20, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 02.04.18 р.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

за участю секретаря - Лавришина А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 10 листопада 2017 року №№416-17, 417-17, яким позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували, що вони відповідають критеріям для визнання біженцями, крім того, відповідачем при прийняті рішення не було враховано інформую стосовно країни походження, а тому прийняті рішення №416-17 та №417-17 від 10 листопада 2017 року підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що оскаржувані рішення винесені законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірними. ОСОБА_3 офіційно не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючою російської влади.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ДМС України - задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовані рішення ДМС України №416-17 та №417-17 від 10 листопада 2017 року.

Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДМС України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- позивач офіційно не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючої російської влади;

- елемент "інформаційної війни" позивача проти російської влади в соціальній мережі "Вконтакті" розглядається ДМС України з позиції можливого існування в позивача певних особистих поглядів, водночас не вважається елементом політичної діяльності або висловлення власної політичної позиції. Так, підтвердити або спростувати політичну активність позивача у соціальній мережі "Вконтакті" не передбачається можливим, зі слів позивача, група "ІНФОРМАЦІЯ_1" на даний момент закрита, а соціальна мережа "Вконтакті" є заблокованою в Україні;

- за матеріалами особової справи не спостерігається елементів переслідування позивача державною владою Російської Федерації (далі РФ) за ознакою політичних переконань. Порушення кримінальної справи відбулось через розпалювання позивачем міжнаціональної ворожнечі та екстремістські заклики у соціальних мережах, зазначене було підтверджено позивачем під час досудового та судового розслідування справи, призначене покарання позивач відбув у повному обсязі, був звільнений від додаткової відповідальності у 2015 році. Встановлено, що із вказаного періоду до моменту виїзду позивача з РФ будь-яких інших кримінальних справ за вищевказаними або подібними статтями КК РФ щодо позивача не порушувалось. Останнє кримінальне переслідування позивача на території РФ пов'язане із зберіганням та вживанням наркотичних речовин, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДМС України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження.

З матеріалів особової справи вбачається, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами РФ (т. 1 а.с. 27 - т. 2, а.с. 194).

02 липня 2017 року позивачі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їх малолітній син виїхали з РФ легально, на підставі внутрішніх паспортів громадян РФ. Державний кордон перетнули на КПП "Плетенівка" та одразу ж звернулись на прикордонному пункті за захистом в Україні.

Зі слів ОСОБА_3, причиною звернення за міжнародним захистом слугувало переслідування правоохоронними структурами РФ за свою політичну діяльність та підтримку української влади.

Також з матеріалів особової справи, судом встановлено, що з 2013 року заявник є співзасновником організації "ІНФОРМАЦІЯ_1", яка мала вигляд групи у соціальній мережі "Вконтакті" та висвітлювала неправомірну діяльність російської влади в мережі Інтернет, до вказаної організації, зі слів особи, входили невстановлені патріоти, націоналісти, футбольні фанати тощо. В 2014 році зазначену групу було заблоковано, а заявника було офіційно обвинувачено за ч.1 ст. 282, ч.1 ст. 280 КК РФ (публічні заклики до екстремістської діяльності, збудження ненависті або ворожнечі та приниження людської гідності). Вироком Курганського міського суду Курганської області від 21 липня 2014 року особу було визнано винним у скоєнні зазначених злочинів та призначено покарання у вигляді штрафу (30 000 російських рублів) та 180 годин обов'язкових робіт. Заявник розповів, що після відбуття покарання він продовжив критикувати діючу владу у соціальних мережах, приймав участь у мітингах та одиночних пікетах у м. Курган, розповсюджував інформацію про конфлікт на сході України в мережі Інтернет. Додатково, зі слів особи вбачається, що у 2016 році на нього були сфабриковані кримінальні справи за злочини, пов'язані із незаконним обігом наркотичних речовин (ч.1 ст. 228, ч.2 ст. 228 КК РФ, незаконне збереження наркотичних речовин у значних та великих розмірах), в результаті чого заявник до виїзду з РФ був обмежений у виїзді через розписку про невиїзд.

Заявник вважає, що у разі повернення до РФ на нього очікуватиме довготривале позбавлення волі за сфабриковані кримінальні справи в країні громадянської належності.

Зі слів ОСОБА_4, причиною звернення за міжнародним захистом слугувало переслідування її чоловіка, ОСОБА_3 правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади. Заявниця повідомила, що у 2014 році на її чоловіка було сфабриковано кримінальну справу за ознаками екстремізму, а у 2016 році заведено кримінальну справу через зберігання наркотичних речовин, зазначені обставини стали вирішальними для прийняття рішення щодо виїзду з РФ. Додатково встановлено, що особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявниця вважає, що у разі повернення до РФ в неї можуть виникнути певні проблеми із російськими правоохоронними структурами саме через діяльність її чоловіка.

У липні 2017 року позивачі звернулися до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання захисту в Україні.

Судом першої інстанції також встановлено, що під час звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особою, ОСОБА_3 були надані окрім інших, наступні документи:

- обвинувачення за кримінальної справою №40-0097-14 у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 282, ч.1 ст. 280 КК РФ;

- вирок Курганського міського суду Курганської області від 21 липня 2014 року;

- довідка про звільнення від покарання від 08 листопада 2014 року;

- постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2014 року;

- копія листа Росфінмоніторингу від 26 лютого 2015 року № 01-04-06/3655 та витяг з веб-сторінки вказаної організації;

- копія витягу з веб-сайту misto.kh.ua, а саме: витяги зі сторінки особи в соціальній мережі ok.ru;

- копія вироку Курганського міського суду від 16 лютого 2016 року за судовою справою №1-359/2016;

- копія вироку Курганського міського суду від 24 лютого 2016 року за судовою справою №1-343/2016.

Рішеннями ДМС України від 10 листопада 2017 року №416-17, №417-17 позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04 січня 2018 року позивачі отримали повідомлення, видані Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за №№ 356, 362 від 07 грудня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7-8 т. 1).

Не погоджуючись із рішеннями позивачі звернулись із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийшов до хибного висновку щодо відсутності фактів переслідування ОСОБА_3, оскільки вирішальним для прийняття оскаржених рішень виявилась наявність двох кримінальних справ по обвинуваченню щодо незаконного збереження наркотичних речовин, а не наявність у позивачів конвенційних ознак осіб, які потребують додаткового захисту.

Судова колегія не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами ст. 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

З матеріалів особової справи ОСОБА_3 вбачається, що в якості доказу елементу переслідування за політичними поглядами, ним надано копію вироку Курганського міського суду Курганської області від 21 липня 2014 року, яким визнано його винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 282, ч.1 ст. 280 КК РФ та призначено покарання у вигляді штрафу (30 000 російських рублів) та 180 годин обов'язкових робіт.

Однак, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до матеріалів обвинувачення, ОСОБА_3 повністю визнав свою провину у скоєнні вищевказаних злочинів, сплатив штраф та відпрацював обов'язкові роботи, у зв'язку з чим його було знято з обліку Федеральної служби виконання покарань відповідно до довідки від 16 лютого 2015 року.

Крім того, останнє кримінальне переслідування позивача на території РФ пов'язане із зберіганням та вживанням наркотичних речовин, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Вищезазначені обставини свідчать про відсутність з 2015 року будь-яких подальших переслідувань у зв'язку з політичними поглядами з боку державних органів РФ.

Судова колегія вважає твердження ОСОБА_3 про "сфабрикованість" справ пов'язаних із зберіганням та вживанням наркотичних речовин необґрунтованим та не підтвердженим жодним доказом.

Таким чином, ОСОБА_3 не навів фактів свого особистого переслідування в країні належності. Також позивачем не надано доказів, що на даний момент він являється членом зазначених ним політичних організацій.

Необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З особової справи ОСОБА_3 вбачається відсутність об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Зі слів ОСОБА_4, причиною звернення за міжнародним захистом слугувало переслідування її чоловіка, ОСОБА_3 правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади, однак, особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позивачі мають наміри не залишатися в Україні, а переселитися до Фінляндії, про що вони зазначили під час співбесіди, що дає підстави вважати, що позивачі шукають кращих умов у більш економічно розвиненій країні.

Також, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч.2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивачі не підпадають під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідачем при вирішенні питання щодо оформлення документів для визначення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та не відповідність положенням, передбачених пунктами 1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону щодо позивачів.

Таким чином, рішення ДМС України від 10 листопада 2017 року №№416-17, 417-17 є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

За таких обставин, судова колегія доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог і, відповідно, необхідність відмови в їх задоволенні.

Судові витрати розподіляються відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 у задоволенні адміністративного позову до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2018 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук'янчук О.В. Ступакова І.Г.