Справа № 815/7231/13-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа №815/7231/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4682/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу 815/7231/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області (далі - Реєстраційна служба), Державного реєстратора Реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Лещенко Юлії Олександрівни (далі - Державний реєстратор), третя особа - ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Реєстраційної служби

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року у складі судді Цховребової М.Г. та

ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді Єщенка О.В., суддів Димерлія О.О., Романішина В.Л., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 5535808 від 03 вересня 2013 року, а саме рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/6 частку дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - 1/6 частку дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яка була проведена 03 вересня 2013 року на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2013 року у справі № 22-ц/785/4606/13, та внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/6 частку дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив те, що оспорюване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 вересня 2013 року № 5535808 винесено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки на момент прийняття даного рішення вказане майно знаходилось під арештом, у зв'язку із чим на думку позивача рішення підлягає скасуванню.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 05 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року, частково задовольнив позовні вимоги: визнав протиправним та скасував рішення Реєстраційної служби, Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 вересня 2013 року № 5535808. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що Державним реєстратором неправомірно було зареєстровано право власності на 1/6 частки нерухомого майна за ОСОБА_3, оскільки на момент вказаних дій дане майно знаходилось під арештом. При цьому, в частині позовних вимог, в якій суд першої інстанції відмовив в позові, він виходив із того, що вони є передчасними, оскільки захисту підлягають вже порушені права, свободи та інтереси особи, а не ті, які можуть бути порушені в майбутньому.

26 червня 2015 року Реєстраційна служба звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що Державний реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно за ОСОБА_3 на виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2013 року у справі № 22-ц/785/4606/13, діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб передбачені законодавством.

Вищий адміністративний суд України ухвалою 01 липня 2015 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

28 липня 2015 до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких він просить залишити останню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Суди встановили, що згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 19 вересня 2011 року № 31343666 та Відомостям з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 вересня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/3 дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1, на підставі: Свідоцтва про право власності від 15 листопада 2004 року НОМЕР_2, виданого виконавчим комітетом Іллічівської міської ради, згідно рішення виконкому Іллічівської міської ради від 26 серпня 2004 року № 478; рішення Іллічівського міського суду Одеської області суду від 03 листопада 2010 року по справі № 2-1523/10.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2013 року (номер провадження № 22-ц/785/4606/13) скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 березня 2013 року, позов задоволено: - у порядку поділу майна подружжя 1/3 частини двоповерхового дачного будинку із господарськими будівлями та спорудами: визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 ідеальну частку двоповерхового дачного будинку із господарськими будівлями та спорудами по лінії АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 ідеальну частку двоповерхового дачного будинку із господарськими будівлями та спорудами по лінії АДРЕСА_1.

Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області набрало законної сили 11 липня 2013 року.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 вересня 2013 року № 5535808 Державний реєстратор, розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 15 серпня 2013 року за реєстраційним номером 2532919, яку подала ОСОБА_3 для проведення держаної реєстрації права власності: приватна, спільна часткова на дачний будинок, що розташований АДРЕСА_1, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, керуючись частиною другою статті 9 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), пунктом 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703), вирішив: провести державну реєстрацію права власності форма власності: приватна, спільна часткова на дачний будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_1.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 8865081, від 03 вересня 2013 року, зокрема, вбачається, що Державним реєстратором на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області, серія та номер № 22-ц/785/4606/13, від 11 липня 2013 року зареєстровано право власності на 1/6 частки нерухомого майна, а саме дачного будинку по АДРЕСА_1, за ОСОБА_3

Суди також встановили, що згідно Відомостям з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 03 вересня 2013 року, 21 грудня 2011 року за №11991297 на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області (далі - ВДВС) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 грудня 2011 року реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстроване обтяження: арешт нерухомого майна, об'єкт обтяження: 1/3 дачного будинку АДРЕСА_1, власник: ОСОБА_1, обтяжувач: ВДВС.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до постанови ВДВС від 27 січня 2014 року «Про зняття арешту з майна» знято арешт з майна, про державну реєстрацію якого виник спір.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону № 1952-IV зазначено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частина друга статті 9 Закону України № 1952-ІV передбачає прямий обов'язок державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV Кабінет Міністрів України постановою від 22 червня 2011 року № 703 затвердив Порядок № 703, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно пункту 12 Порядку № 703 під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.

Аналогічні положення містяться у пункті 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV.

Пунктом 10 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1141 передбачено, що під час розгляду заяви (запиту) державний реєстратор здійснює пошук у Державному реєстрі прав відомостей про: нерухоме майно; право власності та суб'єкта цього права; інші речові права та суб'єкта цих прав; іпотеку та суб'єкта цього права; обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 703 за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що прямий обов'язок Державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

У справі, яка розглядається суди встановили, що на час проведення державної реєстрації (03 вересня 2013 року) згідно Відомостям з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у зазначеному реєстрі було зареєстроване обтяження: арешт нерухомого майна, об'єкт обтяження: 1/3 дачного будинку АДРЕСА_1, власник: ОСОБА_1, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби .

Арешт майна полягає у обмеженні розпорядження, володіння і користування майном, тобто накладення арешту на майно є обмеженням прав власника і як наслідок є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій щодо такого майна до часу зняття такого обмеження.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Тому, на думку колегії суддів, оспорюване рішення Державного реєстратора не можна вважати таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

В частині позовних вимог, в якій суди відмовили у задоволенні позовних вимог, колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Процедуру ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначено Порядком № 1141, згідно з пунктом 4 якого внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є однією із складових ведення Державного реєстру прав.

Так, відповідно до пункту 41 вказаного Порядку державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Процедура прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) та скасування записів (далі - заява) Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури встановлені відповідним Порядком, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, який був чинним на час прийняття оскаржених рішень державними реєстраторами.

За приписами п. 2.6. цього Порядку для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу, які посвідчують його особу.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що для скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, необхідно вчинити певний алгоритм дій, звернувшись з відповідно заявою до Державного реєстратора.

З урахуванням наведеного, оскільки судовому захисту підлягає лише порушені права, свободи чи інтереси, то правильними є висновки судів попередніх інстанцій про передчасність заявлених вимог про зобов'язання Реєстраційної служби скасувати реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна.

Що стосується доводів третьої особи щодо зняття арешту з майна, про реєстрацію якого виник спір, то на думку колегій суддів, суд апеляційної інстанції правомірно відхилив цей доказ, оскільки арешт був знятий постановою ВДВС від 27 січня 2014 року, тобто після вчинення Державним реєстратором реєстраційних дій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок судів щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Суди ухвалили судові рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року у справі № 815/7231/13-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон,

Судді Верховного Суду