Справа № 817/730/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 травня 2018 року м. Рівне №817/730/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доВідділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненське обласне управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про скасування постанови, зобов'язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області про скасування постанови від 22.11.2017, зобов'язання вчинення певних дій.

04.04.2018 ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду прийнято до розгляду позовну заяву та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

19.04.2018 Рівненське обласне управління Пенсійного фонду України Рівненської області подало відзив на позовну заяву у якому вказано, що розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі №135258 від 31.12.2014 було проведено перерахунок та виплату позивачу пенсій з 20.03.2011 включивши до заробітної плати для розрахунку пенсій надбавку за роботу з таємними документами в розмірі 279,30 грн., а отже відсутні підстави для задоволення позову оскільки порушені права позивача фактично відновлені.

20.04.2018 від Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області надійшов відзив у якому вказано, що при виконанні виконавчого листа №2-а-923/11 від 22.05.2011 державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства з повним з'ясуванням всіх обставин, а виконавчий лист виконано в повному обсязі. Зазначено також, що з повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме - постанови про закінчення виконавчого провадження встановлено, що стягувач отримав її 24.11.2017 року, а звернувся з цим позовом лише 24.11.2018 чим порушив строки на оскарження постанови про закриття виконавчого провадження, крім того позивач звертався зі зверненням 08.12.2017 щодо виконання рішення суду №2-а-923/11 та додатково був повідомлений про виконання рішення суду та можливість оскарження дій державного виконавця. Окрім того відповідачем було вказано, що згідно частини 3 статті 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець. Оскільки структурний підрозділ органів державної виконавчої служби: Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області не визначений Законом України "Про державну виконавчу службу" як самостійний орган державної виконавчої служби тому він не може бути самостійним відповідачем за цим позовом.

Строки звернення до суду адміністративного суду врегульовано КАС України. Так, відповідно до ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Так, частиною 1 зазначеної статті Кодексу встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Зазначеною статтею 287 КАС України визначаються строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням.

Отже, положення ст. 287 КАС України передбачають чіткий проміжок часу протягом якого особа може звернутися до суду у справах щодо рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця - у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Частинами 3 та 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Суддею встановлено, що адміністративний позов надійшов до Здолбунівського районного суду 25.01.2018.

Згідно копії супровідного листа від 22.11.2017 №26091 оскаржувана постанова була направлена Позивачу для відома.

Позивач у позовній заяві зазначив, що листом головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 05.01.2018 його повідомлено, що державним виконавцем встановлено, що рішення суду фактично виконане в повному обсязі, а тому 22.11.2017 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позивач зазначає також, що лише з листа Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 12.01.2018 №А-82 від дізнався, що рішення Здолбунівського районного суду фактично не виконано, оскільки згідно даних органу пенсійного фонду до середньомісячної суми отримуваних Позивачем виплат включено суму доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 107,75 грн., а не 279,30 грн.

Процесуальний Закон не дає визначення "поважні причини". Між тим, в рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 по справі № 6-26370кс04 вказано, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред'явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Як вбачається із практики Верховного Суду України, оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на оскарження, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у клопотанні доводів, а також з того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження (лист Вищого адміністративного суду України від 19.05.2010 N 708/11/13-10).

Виходячи з вищевикладеного, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Суть строку на звернення до суду полягає в обмеженні часу, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними; після його завершення відносини стають стабільними.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Як вже зазначалось вище встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Суд зазначає, що вирішальним моментом щодо визначення строків звернення до суду є встановлення обставин, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та чи реально зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення у встановлений законом строк.

У свою чергу, під поважними причинами пропуску строку на оскарження слід розуміти лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась, та пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 45 рішення від 28.10.1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Водночас, слід звернути увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви від 30.08.2006 справа "Каменівська проти України", право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Крім того Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі "Пономарьов проти України".

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 по справі "Мельник проти України" погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

ОСОБА_2 подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке мотивоване його хворобою, інвалідністю (ІІІ група), перебуванням з 09.11.2017 по 13.11.2017 на лікуванні у відділенні денного стаціонару (травматологія) Здолбунівської ЦРЛ, станом дружини, якій після операції 23.05.2017 потрібен постійний догляд, в зв'язку з вищевикладеним та беручи до уваги поганий стан здоров'я його та його дружини ОСОБА_2 просив поновити строк звернення до суду.

При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із вимогами щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.11.2017 ВП № 33138985, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Так, покладені в основу обґрунтування поважності причин пропуску строку аргументи щодо поганого стану здоров'я позивача та його дружини не можуть бути визнаними надзвичайними або невідворотними подіями, що унеможливлювали своєчасну організацію підготовки та супроводження справи, рівно як й істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. В іншому випадку, сам по собі інститут строку звернення до суду, як захід дисциплінування учасників справи, за таких обставин справи був би позбавлений сенсу.

Отже, суд дійшов висновку про те, що позивач, мав об'єктивну можливість протягом встановленого законом десятиденного строку звернутися до суду із даними позовними вимогами, чого зроблено не було, а отже, причини пропущення строку звернення до суду, вказані у клопотанні позивача за даних умов не можна визнати поважними, позивач не був обмежений у доступі до суду у встановлений законом строк.

У зв'язку з наведеним, залишення позовної заяви без розгляду не є порушенням права позивача на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, тому даний позов підлягає залишенню без розгляду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду і не має поважних причин його пропуску, тому позовна заява ОСОБА_2 залишається без розгляду, з урахуванням обставин встановлених у суді, які перевірено доказами.

В ухвалі про відкриття провадження у даній справі питання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду не вирішувалося. Інших, ніж зазначені в заяві від 26.03.2018 підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними судом не знайдено. Той факт, що позивач має поганий стан здоров'я, перебував на амбулаторному лікуванні ще до винесення спірної постанови, а 02.02.2017 йому було здійснено операцію, в зв'язку з чим позов поданий після спливу строку звернення до суду, не є доказом поважності причин пропуску цього строку, оскільки не свідчить про наявність непереборних обставин, пов'язаних з дійсними істотними труднощами для вчинення дій щодо звернення до адміністративного суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.

Стосовно покликання відповідача, що Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області є неналежним відповідачем суд зазначає, що у зв'язку з тим, що судом встановлені підстави для залишення позову без розгляду, суд не вбачає підстав для проведення заміни відповідача.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Тож для повернення судового збору, сплаченого за подання цього позову, позивачу слід звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 248, 256, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненське обласне управління Пенсійного фонду України Рівненської області про скасування постанови від 22.11.2017, зобов'язання вчинення певних дій - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Махаринець Д.Є.