Справа № П/811/891/17
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2018 року

справа № П/811/891/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.,

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства « 2-й ім..Петровського цукровий завод»

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року (головуючий суддя Брегей Р.І., повний текст складено 14.03.2018р.) у справі №П/811/891/17 за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства « 2-й ім..Петровського цукровий завод» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

в с т а н о в и В :

Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом про стягнення з ПАТ « 2-й ім..Петровського цукровий завод» адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 137909,76 грн. В обґрунтуванні заявлених вимог посилався на те, що середньооблікова кількість штатних робітників, що працювали у ПАТ « 2-й ім..Петровського цукровий завод» у 2016 році становила 374 особи, у зв’язку з чим, відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», норматив інвалідів для відповідача складає 6 осіб. Зі звіту форми 10-ПІ вбачається, що фактично у 2016 році на підприємстві відповідача були працевлаштовані 3 особа, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. Враховуючи середньорічну заробітну плату на підприємстві відповідача, позивачем розраховано суму штрафних санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року позов задоволено. Рішення суду першої інстанції мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що відповідачем невірно визначено норматив для працевлаштування осіб з інвалідністю, несвоєчасно та з невірно визначеною потребою у працевлаштуванні осіб з інвалідністю подавалися звіти до Центру зайнятості, що призвело до недотримання відповідачем вимог законодавства, в частині визначеного нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Не погодившись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство « 2-й ім..Петровського цукровий завод», посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з’ясування обставин справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування до підприємства адміністративно-господарських санкцій. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що ним не було допущено правопорушень у сфері господарювання, ним своєчасно подавалися звіти,

встановленої форми до Центру зайнятості, ним не було відмовлено жодному інваліду у працевлаштуванні. При цьому, відповідач вказує на те, що обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно із ст..20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов’язковим платежем), обов’язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв’язку зі скоєнням правопорушення.

Таким чином, за своєю правовою природою вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. <…> Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що обов’язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб’єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача про те, що обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

В той же час, обов’язок суб’єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», N 5067-VI, 05.07.2012, роботодавці зобов’язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 «Про затвердження форми звітності № 3-ПН „Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” та Порядку її подання».

Отже, вказаним Наказом встановлена єдина форма призначена для інформування центру зайнятості населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та порядок її подання. Вказані вимоги законодавства відповідачем дотримано, про що свідчать долучені до матеріалів справи копії звітів форми 3-ПН.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідачем у 2016 році до Центру зайнятості подано три звіти форми №3-ПН з попитом на працевлаштування осіб, яким встановлено інвалідність, а саме звіт від 30.05.2016р., від 15.07.2016р., від 06.12.2016р. Вказані обставини підтверджуються листом Олександрійського районного центру зайнятості від 14.06.2017р.

Враховуючи сезонний характер роботи відповідача, а також те, що сезонні роботи розпочалися з 01.06.2016р. та закінчилися 16.12.2016р. (а.с.87), відповідач був зобов’язаний щомісячно, у період роботи, подавати звіти форм №3-ПН.

Вказаний обов’язок підприємством виконано не було, оскільки відповідачем не були подані звіти у серпні, вересні, жовтні, листопаді 2016 року.

При цьому, у вказаних звітах відповідач зазначав про наявність однієї вакансії для працевлаштування інвалідів. Хоча, враховуючи середньооблікову кількість штатних працівників за рік – 374 особи та вимоги ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», норматив для працевлаштування інвалідів для відповідача становив 6 осіб. Вказаний норматив розрахований позивачем з урахуванням Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005р. №286 та з урахуванням сезонного характеру роботи підприємства.

Таким чином, встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем невірно визначено норматив для працевлаштування осіб з інвалідністю, несвоєчасно та з невірно визначеною потребою у працевлаштуванні осіб з інвалідністю подавалися звіти до Центру зайнятості, що фактично і призвело до недотримання відповідачем вимог законодавства, в частині визначеного нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються. Посилання відповідача на те, що ним, окрім запитів на працевлаштування осіб з інвалідністю, до Центру зайнятості подавалися і інші звіти про попит на робочу силу, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки предметом спору у цій справі є дотримання відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» саме в частині встановленого нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю, у зв’язку з чим запити підприємства про попит на робочу силу не можуть свідчити про дотримання підприємством обов’язку щодо надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, у зв’язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства « 2-й ім..Петровського цукровий завод» залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року по справі №П/811/891/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, визначені ст..329 КАС України.

Повний текст постанови складено 26.06.2018р.

Головуючий суддя: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк