Справа № 826/13132/16
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2017 року позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року №388-16 та зобов'язано відповідача повторно розглянути справу про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року скасовано постанову суду апеляційної інстанції, а постанову суду першої інстанції залишено в силі.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що у ОСОБА_1 є достатні побоювання стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності (Російської Федерації) за свої політичні переконання.

Так, під час керування позивачем в місті Санкт-Петербурзі власним автомобілем, який містить символіку України, з боку невідомих осіб були скоєні спроби вчинити ДТП.

Крім того, ОСОБА_1 надавалися відповідачу фотографії на яких зображений його автомобіль з символікою України з надписом «Я требую вывести войска РФ из Украины» та записи, які він здійснював на своїй сторінці в соціальних мережах.

Не погоджуюсь з наведеним висновком колегії суддів про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Отже, необхідною вимогою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наявність умов, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом із цим, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Так, в протоколі співбесіди від 23 квітня 2015 року позивач на питання щодо загрози у випадку повернення на Батьківщину зазначив, що існує загроза його життю та здоров'ю та свободі з боку держави в якості кримінального чи адміністративного переслідування його та його сім'ї, та загроза зі сторони сусідів, які зомбовані путінським ЗМІ; в протоколі від 19 червня 2015 року зазначив, що існує фізична загроза від громадян, які звихнулися, і від правоохоронних органів, які за підтримку України, або за український прапор садять в тюрму; в перспективі хоче відмовитися від громадянства Російської Федерації; в протоколі від 6 лютого 2016 року позивач на питання щодо загрози у випадку повернення на Батьківщину зазначив, що йому важко сказати: від арешту до загрози життю та здоров'ю від співгромадян.

Законом України від 21 жовтня 1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, підписану 23 вересня 1996 року в м. Києві, та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, підписаний 23 вересня 1998 року в м. Києві.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво по процедурам і критеріям визначення статусу біженців; тематичні рекомендації з міжнародного захисту, (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) від 1 грудня 2013 року.

Зокрема, відповідно до пункту 80 вказаного Керівництва наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які поділяються урядом, само по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і прохач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це також передбачає, що ці погляди дійшли до відома влади або приписуються ними прохачеві.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вважаю, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в разі загрози життю та здоров'ю позивача, він не мав би можливості безперешкодно та неодноразово здійснювати в'їзд та виїзд з території Російської Федерації. При цьому, з протоколів співбесід вбачається, що він неодноразово перетинав кордон України та переїжджав в 2 етапи, в 2014 році була перевезена перша частина речей, а 13 лютого 2015 року інша. Крім того, позивач протягом шести місяців реалізовував своє майно з метою подальшого придбання іншого на території України.

За вказаних обставин вважаю, що Київський апеляційний адміністративний суд відмовивши в задоволенні позову, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

З огляду на вказане вважаю, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року - без змін.

Суддя О.В. Білоус