Справа № 826/1919/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1919/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, за участю третьої особи - ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, за участю третьої особи - ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33045090 від 20 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартири загальною площею 32,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що відповідач порушив порядок здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та безпідставно прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5, оскільки остання не надала документів, які є підставою для реєстрацію права власності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. було проведено реєстраційну дію щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: Київ, АДРЕСА_2, за ОСОБА_5.

Вказане житлове приміщення було предметом договору іпотеки р/н 2816 від 02 квітня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 02 квітня 2013 року №0204001/000-КФІВ/13, укладеним між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги", відповідно до якого позивач отримав в кредит 400 000,00 грн. з відсотковою ставкою 30,000 (тридцять) відсотків річних, з обумовленим строком повернення боргу до 02 квітня 2014 року.

Кредитні кошти у обумовлений договором строк позивачем повернуті не було, що не заперечується самим позивачем.

04 листопада 2016 року між ТОВ "Каса народної допомоги" та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу заставних №0204001/000-КФІВ/13/КЗ, зокрема АА№000170 від 24 липня 2016 року на квартиру АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з діями приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів, досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування сторін та доводи апеляційної скарги, оцінюючи їх в сукупності, зазначає таке.

Відповідно до ч.1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскаржуючи вищезазначене рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. від 20 грудня 2016 року, позивач підставою позову зазначав, що квартира 46, яка знаходиться за адресою: Київ, вул. Івана Кудрі, будинок 43, протиправно вибула з законного володіння ОСОБА_3, а приватний нотаріус Ковальчук С.П., зловживаючи своїм службовим становищем та діючи в інтересах третьої особи ОСОБА_5, прийняв протиправне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави суду апеляційної інстанції вважати, що оскаржуваним реєстраційним діям передував невирішений цивільно-правовий спір між ОСОБА_3 та ТОВ «Каса народної допомоги».

Згідно статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч.1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами п. 1,2 ч.1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;

Пунктом 1 ч.1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З огляду на те, що спірні правовідносини пов'язані з наявністю спору, що виник між суб'єктами щодо визначення права власності, а позивач в позовній заяві вказує на неправомірність дій суб'єкта владних повноважень при виконанні наданих повноважень, посилаючись на цивільно-правові відносини, що виникли у зв'язку з кредитуванням іпотеки, то даний спір, на переконання колегії суддів не є публічно-правовим, а випливає з цивільно-правових правовідносин та носить майновий характер, а відтак має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_6 Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Водночас, суд апеляційної інстанції, на виконання вимог ч. 1 статті 239 КАС України, роз'яснює позивачу право на звернення із вказаним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приписами ч.1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 238, 243, 317, 319, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, за участю третьої особи - ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав - закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.