Справа № 826/6078/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 червня 2018 року №826/6078/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» до Верховного Суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) надійшов позов Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» (далі також - позивач) до Верховного Суду (далі також - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, у якому позивач просить суд зобов'язати Верховний Суд надати інформацію про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 по 16 березня 2018 року з розбивкою по місяцях.

Ухвалою суду від 19 квітня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у відповідь на інформаційний запит відповідач надав позивачу запитувану інформацію не в повному обсязі, а саме, замість інформації про розмір суддівської винагороди кожного судді Верховного Суду за відповідні періоди надав інформацію про загальну суму суддівської винагороди, виплаченої усім суддям Верховного Суду за відповідний період. Такі дії відповідача на думку позивача не узгоджуються зі статтею 34 Конституції України, яка кожному гарантує право вільно збирати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, а також зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка встановлює, що право особи на інформацію включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При цьому згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також відповідно до приписів законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про захист персональних даних», «Про засади запобігання і протидії корупції» інформація про суддівську винагороду, будь-які інші виплати з державного чи місцевого бюджету кожному судді Верховного Суду є публічною та підлягає наданню на запит.

Від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки листом Верховного Суду від 16 березня 2018 року вих. №40/0/18-18 надано відповідь на запит позивача, а листом Верховного Суду від 23 квітня 2018 року вих. №40/1/18-18 на електронну адресу позивача надіслано додаток до листа від 16 березня 2018 року вих. №40/0/18-18, яким надано інформацію про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 року по дату надання відповіді на запит з розбивкою по місяцях, а тому, за переконанням відповідача, відповідь на запит позивачу надана, а підстави для твердження про допущення Верховним Судом бездіяльності щодо надання такої відповіді відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Громадська організація «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» на підставі частини п'ятої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернулась до Верховного Суду із запитом від 8 березня 2018 року про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 року по дату надання відповіді на цей запит з розбивкою по місяцях. Відповідь на запит просила направити на електронну адресу, зазначену в запиті.

Листом від 16 березня 2018 року № 40/0/18-18 Верховний Суд надав позивачеві наступну інформацію:

- за грудень 2017 року сума нарахованої суддівської винагороди суддям Верховного Суду становила 20 888 386,36 грн. Оподаткування суддівської винагороди за основною ставкою 18%, справляння військового збору за ставкою 1,5%. Відповідно виплачена суддівська винагорода в цьому місяці склала 16 815 151,02 грн.;

- за січень 2018 року сума нарахованої суддівської винагороди суддям Верховного Суду становила 27 781 373,75 грн. Оподаткування суддівської винагороди за основою ставкою 18%, справляння військового збору за ставкою 1,5%. Відповідно виплачена суддівська винагорода в цьому місяці склала 22 364 005,87 грн.;

- за лютий 2018 року сума нарахованої суддівської винагороди суддям Верховного Суду становила 28 325 384,47 грн. Оподаткування суддівської винагороди за основною ставкою 18%, справляння військового збору за ставкою 1,5%. Відповідно виплачена суддівська винагорода в цьому місяці склала 22 801 934,5 грн.

З наведеного вбачається, що відповідь на запит позивача містить інформацію стосовно сукупного розміру виплаченої суддям Верховного Суду суддівської винагороди за грудень 2017 року, січень-лютий 2018 року, без зазначення детальної інформації стосовно розміру суддівської винагороди кожного судді Верховного Суду.

Оцінюючи дії відповідача стосовно надання інформації у відповідь на запит позивача, суд виходить із наступного.

Згідно з частиною другою статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв'язку з частиною другою статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України в Рішенні від 20.01.2012 № 2-рп/2012 дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про інформацію» визначено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Законом України «Про доступ до публічної інформації» визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 цього Закону не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно з частиною шостою цієї статті не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону.

Згідно з приписами Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону, поміж іншого, є судді, які відповідно до статті 45 названого Закону як особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За змістом абзацу четвертого частини першої статті 47 Закону України «Про запобігання корупції» зазначені у декларації відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об'єктів, які наводяться в декларації (крім області, району, населеного пункту, де знаходиться об'єкт), є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При цьому статтею 31 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

Статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Відповідно до вказаної правової норми Верховний Суд здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності.

Відтак, інформація про суддівську винагороду судді Верховного Суду є інформацією про фізичну особу, яка не є конфіденційною, оскільки стосується здійснення посадових чи службових обов'язків особою, яка обіймає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави. Виплата суддівської винагороди судді Верховного Суду здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, тому відповідно до статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації про таку винагороду не може бути обмежений.

Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» також забороняє відносити до інформації з обмеженим доступом відомості про розміри і види оплати праці зазначених осіб, тоді як Закон України «Про оплату праці» дозволяє надавати відомості про оплату праці іншим особам, коли це передбачено законодавством.

Наведене узгоджується із Законом України «Про захист персональних даних», який допускає, що інші закони можуть забороняти віднесення персональних даних певних категорій фізичних осіб або певних персональних даних до інформації з обмеженим доступом. Крім того, цей Закон дозволяє поширення персональних даних без згоди відповідної особи у випадках, визначених законом, в інтересах економічного добробуту і прав людини (надання інформації про бюджетні витрати відповідає інтересам запобігання та виявлення корупції, що є необхідним для економічного добробуту, а також забезпечує право особи на доступ до інформації). Отже, інформація про суддівську винагороду чи будь-які інші виплати з державного бюджету суддям Верховного Суду не є конфіденційною, не може бути обмежена в доступі і підлягає наданню на запит.

Вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї, Конституційний Суд України в Рішенні від 20.01.2012 №2-рп/2012 виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначає про те, що Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: декларації про доходи осіб та членів їхніх сімей, які претендують на зайняття чи займають виборну посаду в органах влади або обіймають посаду державного службовця, службовця органу місцевого самоврядування першої або другої категорії (частина шоста статті 6 Закону № 2939); персональні дані фізичної особи, яка претендує зайняти чи займає виборну посаду (у представницьких органах) або посаду державного службовця першої категорії, за винятком інформації, яка відповідно до закону визначена такою, що належить до інформації з обмеженим доступом (частина четверта статті 5 Закону № 2297); відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (пункт 5 частини четвертої статті 21 Закону № 2657).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом статті 13 названого Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, поміж іншого, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання. При цьому усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відтак, в розумінні викладених вище приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» Верховний Суд є розпорядником публічної інформації стосовно розміру суддівської винагороди кожного із суддів Верховного Суду.

У ході розгляду справи судом не здобуто доказів надання Верховним Судом позивачу інформації про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 року по дату надання відповіді з розбивкою по місяцях, що свідчить про його протиправну бездіяльність щодо розгляду в установленому порядку запиту позивача від 08 березня 2018 року про надання такої інформації.

Надана Верховним Судом інформація, що міститься в адресованому позивачу листі від 16 березня 2018 року №40/0/18-18, не може слугувати доказом надання запитуваної ним інформації, оскільки містить лише інформацію про загальний розмір суми нарахованої суддівської винагороди суддям Верховного Суду відповідно за грудень 2017 року та січень-лютий 2018 року.

При цьому, суд також звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачу листа Верховного Суду від 23 квітня 2018 року вих. №40/1/18-18, яким надано інформацію про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 року по дату надання відповіді на запит з розбивкою по місяцях. Крім того, лист Верховного Суду вих. №40/1/18-18 датований 23 квітня 2018 року, проте в ньому відсутня інформація про розмір нарахованої суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду за березень 2018 року.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п'ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

При зверненні до суду з позовною заявою позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11 квітня 2018 року №357.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв'язку із задоволенням позову стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена ним сума судового збору у розмірі 1 762,00 грн.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності. керуючись вимогами статей 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» (місцезнаходження: 03039, м. Київ, просп. Голосіївський, 21, кв.85, ) задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Верховний Суд (місцезнаходження: 01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8, ) надати Громадській організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» інформацію про розмір суддівської винагороди кожному судді Верховного Суду з 15 грудня 2017 року по 16 березня 2018 року з розбивкою по місяцях.

3. Стягнути на користь Громадської організації «Всеукраїнське об'єднання «Автомайдан» сплачений нею судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко