Справа № 826/15135/15
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа №826/15135/15

адміністративне провадження №К/9901/13166/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

за участю:

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника відповідача Конакової В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2016 року (суддя: Іщук І.О.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року (судді: Твердохліб В.А., Костюк Л.О.,Троян Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України Шокіна В.М., Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ), в якому просив:

- визнати незаконним наказ Генерального прокурора України від 23.07.2015 №1170ц;

- зобов'язати Генерального прокурора України поновити його на посаді начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України Управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ;

- зобов'язати Генерального прокурора України розглянути рапорти щодо призначення його прокурором міста Києва, заступником прокурора міста Києва, заступником прокурора Київської області від 20.07.2015;

- зобов'язати Генерального прокурора України нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь моральну шкоду у сумі 300 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 січня 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.07.2015 №1170-ц; поновлено позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ з 24 липня 2015 року; зобов'язано ГПУ виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 липня 2015 року по день поновлення на посаді та розглянути рапорти позивача щодо призначення його прокурором міста Києва, заступником прокурора міста Києва, заступником прокурора Київської області від 20.07.2015 року, які подані ОСОБА_2 23.07.2015. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Генеральної прокуратури України розглянути рапорти ОСОБА_2 щодо призначення його прокурором міста Києва, заступником прокурора міста Києва, заступником прокурора Київської області від 20.07.2015 року, подані 23.07.2015 року, та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 січня 2016 року змінено в частині зобов'язання Генеральної прокуратури України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.07.2015 по день поновлення на посаді та викладено цю частину в наступній редакції: «Зобов'язати Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 липня 2015 року по 15 березня 2016 року в сумі 183 946,14 грн, відрахувавши з вказаної суми всі необхідні податки та обов'язкові збори.». В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що судами неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях, не відповідають обставинам справи. Також зауважує, що викладений в мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції висновок про період обрахунку та суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає резолютивній частині рішення.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 з 25 липня 2000 року по 23 липня 2015 року працював на різних посадах в органах прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України №43ц від 15.04.2013 позивача було призначено на посаду начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ.

Наказом в.о. Генерального прокурора України А.Пришка від 10.10.2013 №53шц у структурі та штатному розписі ГПУ ліквідовано Головне управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції, а його загальну штатну чисельність 56 одиниць з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву ГПУ.

Також, вказаним наказом у структурі та штатному розписі ГПУ ліквідовано управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України, а його штатну чисельність, 14 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, зараховано до резерву ГПУ.

Натомість, у структурі та штатному розписі ГПУ утворено нове Головне управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції у складі 6 відділів штатною чисельністю 62 одиниці.

08 січня 2014 року наказом в.о. Генерального прокурора України Білоуса В.В. №1ц позивача було звільнено з займаної посади начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 05 червня 2014 року у справі №826/1505/14 визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Генерального прокурора України Білоуса В.В. №1ц від 08.01.2014 та поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ.

Вказана постанова суду набрала законної сили відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року К/800/5317/14.

22 квітня 2015 року Генеральним прокурором України на виконання означеного рішення суду видано наказ №649ц про поновлення позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ з 08 січня 2014 року.

29 квітня 2015 року Генеральним прокурором України позивача ознайомлено з попередженням №11/1-1177вих-15 про наступне вивільнення у зв'язку з тим, що посада, на яку його поновлено на виконання постанови суду, ліквідована відповідно до наказу в.о. Генерального прокурора України від 10 жовтня 2013 року №53 шц.

З вказаного попередження вбачається, що позивач попереджається про те, що відповідно до п.1 ст.40, ст.49-2 КЗпП України його звільняють із займаної посади у зв'язку з її скороченням, з «____________ 2015 року», тобто без вказівки на конкретно визначену дату.

23 липня 2015 року наказом Генерального прокурора України №1170-ц позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою для звільнення зазначено наказ Генерального прокурора України №53шц від 09.10.2013 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, а оскаржуваний наказ відповідача таким, що винесений з порушенням процедури, встановленої законодавством, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням законодавства про працю, а тому дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування оскаржуваного наказу як протиправного, поновлення позивача на раніше займаній посаді, необхідності зобов'язання відповідача розглянути рапорти позивача щодо призначення його на посаду в органи прокуратури від 20.07.2015 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас, дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, з огляду на те, що позивачем не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача розглянути рапорти позивача щодо призначення його на посаду в органи прокуратури від 20.07.2015, дійшов протилежного висновку та зазначив, що висновок суду першої інстанції про ненадання відповідачем відповіді на такі рапорти позивача є помилковим та спростовується матеріалами справи.

Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни постанови суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки судом першої інстанції не визначено розміру суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги. Таким чином, перегляду в касаційному порядку підлягає лише та частина позовних вимог, які були задоволені судами попередніх інстанцій та стали підставою до звернення скаржника зі скаргою.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом першим статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

З дослідженого судами попередніх інстанцій наказу Генерального прокурора України №53шц від 10.10.2013 року, вбачається, що у складі Головного управління міжнародно-правових зв'язків та європейської інтеграції було утворено: управління міжнародного права та європейської інтеграції, до складу якого входять: відділ міжнародних зв'язків, європейської інтеграції та протоколу; відділ забезпечення вимог законодавства Міністерством закордонних справ України; управління міжнародно-правової допомоги та екстрадиції, що складається з відділів екстрадиції та правової допомоги.

При цьому, загальна штатна чисельність новоутвореного Головного управління дорівнює 62 одиницям, які складаються з посад ліквідованих Головного управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції (56 одиниць) та управління з нагляду за додержанням Міністерством закордонних справ України законодавства у сфері зовнішніх відносин (14 одиниць), в якому працював позивач.

При цьому, з назви новоутворених відділів вбачається подібність завдань та функцій тим, що були у ліквідовані.

Незважаючи на це, ані посада в новоутвореному управлінні, ані в інших підрозділах органів прокуратури позивачу запропонована не була. Вказана обставина відповідачем не заперечується.

Наведене зумовило позивача 23.07.2015 звернутись до Генерального прокурора України з клопотанням щодо переважного права на залишення на роботі, зокрема, позивач зазначив, що за період з 22.04.2015 року по 20.07.2015 року Генеральним прокурором України в апараті Генеральної прокуратури України на вакантні посади було призначено більше 18 осіб, однак йому не запропоновано жодної з цих посад.

Позивач також звернув увагу, що станом на день звернення, залишаються вакантними посади помічника та старшого помічника Генерального прокурора України, прокурора міста Києва, заступника прокурора міста Києва, а також заступника прокурора Київської області.

В подальшому, позивач також звернувся до Генерального прокурора України з відповідними рапортами від 20.07.2015, в яких просив про призначення його прокурором міста Києва, заступником прокурора міста Києва, заступником прокурора Київської області.

Однак, від 31 липня 2015 року №11/1-28113-13 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що його кандидатуру може бути розглянуто при вирішенні Генеральним прокурором України питання щодо добору кандидатів на посади керівника та першого заступника керівника регіональної прокуратури згідно вимог статті 39 Закону України «Про прокуратуру».

На обґрунтування зазначеної відповіді скаржник зазначив, що усі працівники, що працювали в новостворених підрозділах, перепризначалися на новостворені посади насамперед за процедурою, передбаченою п.10 наказу Генерального прокурора України від 15.09.2014 року №2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України», згідно якого висунення на посади у центральному апараті проводиться за рекомендаціями керівників структурних підрозділів, узгодженими відповідно із заступником Генерального прокурора України. Отже, вказані призначення відбувалися на підставі рапортів працівників, узгоджених з відповідними працівниками.

На думку скаржника, за умови ненадходження від позивача за період з 23.04.2015 по 05.05.2015 заяви щодо призначення на посади у центральному апараті Генеральної прокуратури України, він був позбавлений можливості запропонувати йому вакантні посади.

Колегія суддів з такими висновками скаржника не погоджується, оскільки у разі змін в організації виробництва і праці відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України саме на роботодавця покладається обов'язок запропонувати працівникові вакантні посади для подальшої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, колегія суддів також враховує, що згідно пунктів 1.1, 1.2, 3.4 витягу з наказу Генерального прокурора України від 15.09.2014 року №2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» (зі змінами внесеними наказом Генерального прокурора України від 12.12.2014 року №2гн-1) з метою забезпечення належного виконання покладених на органи прокуратури України завдань і функцій, визначення основних засад і напрямів в організації кадрового забезпечення, удосконалення роботи з добору, розстановки, професійної підготовки та виховання кадрів, Першому заступнику та заступникам Генерального прокурора України, ректору Національної академії прокуратури України, прокурорам обласного рівня, їх заступникам, головам атестаційних комісій усіх рівнів, керівникам структурних підрозділів апаратів, міським, районним, міжрайонним і прирівняних до них прокурорам розглядати забезпечення правильного добору, розстановки, професійної підготовки та виховання кадрів як ефективний засіб успішного виконання покладених на органи прокуратури завдань щодо утворення верховенства закону, зміцнення правопорядку, захисту прав і свобод громадян та інтересів держави наказано: при доборі, розстановці, професійній підготовці кадрів неухильно додержуватися Конституції України та законів України; стан організації роботи з кадрами вважати одним із основних критеріїв оцінки ефективної діяльності керівників прокуратур усіх рівнів; укомплектовувати прокуратури міст з районним поділом, апарати прокуратур обласного рівня та Генеральної прокуратури України, як правило, за рахунок працівників, які до призначення на посаду - у прокуратурі міста з районним поділом мають стаж роботи в органах прокуратури не менше двох років; - в апарат прокуратури обласного рівня мають стаж роботи в органах прокуратури не менше трьох років; - в апарат Генеральної прокуратури України не менше п'яти років в органах прокуратури, у тому числі, працювали у прокуратурах обласного рівня чи на посадах міськрайпрокурорів.

Пунктами 4.1, 12.1, 12.2 вказаного витягу передбачено, що призначення на прокурорсько-слідчі посади вперше, а також колишніх працівників прокуратури здійснювати лише за погодженням із Генеральною прокуратурою України.

На вказані посади призначати найбільш підготовлених прокурорсько-слідчих працівників, які мають системні професійна знання, успішно виконують службові обов'язки, проявляють ініціативу, підвищують свій професійний рівень, володіють організаторськими здібностями, належними діловими та моральними якостями.

Рекомендувати на посади міських, районних, міжрайонних та прирівняних до них прокурорів переважно працівників, які мають досвід роботи в апаратах прокуратур.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи особової справи, позивач, поглиблюючи професійні знання та навички, упродовж 15 років працював у прокуратурах міст та прокуратурах обласного значення, в том числі, на прокурорсько-слідчих посадах та в апараті Генеральної прокуратури України.

Посилання відповідача на те, що позивачем до рапортів не надано належних матеріалів, як то особова картка, автобіографія та інші, що стало підставою для залишення рапортів без розгляду, колегія суддів зауважує, що позивач на момент звернення з вказаними рапортами був працівником відповідача, а тому, відповідно, всі матеріали були наявні в кадровій службі.

Так, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування правомірності своїх дій в справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Всупереч наведеним вище вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки, і не довів правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що з огляду на порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу вимог статті 49-2 КЗпП України, а також недоведеності наявності у позивача відповідної кваліфікації для залишення на роботі в органах прокуратури, оскаржуваний наказ №1170-ц про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці підлягає скасуванню, як протиправний.

Враховуючи встановлену вище протиправність оскаржуваного наказу та, відповідно, звільнення позивача з посади начальника відділу нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України управління нагляду за додержанням МЗС України законодавства у сфері зовнішніх відносин України ГПУ, колегія суддів також погоджується з висновками судів про необхідність поновлення позивача на відповідній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Водночас, аналізуючи правомірність вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції допустив помилку під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з ГПУ на користь ОСОБА_2

Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Постановою КМ України №100 від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок).

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз.1 п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

При цьому, період за який нараховується середній заробіток за час вимушеного прогулу включає в себе сумарну кількість робочих (календарних, у випадках визначених законодавством) днів, за які працівник недоотримав заробіток, з підстав незаконного звільнення із дня, наступного за днем звільнення до дня поновлення (судового рішення).

Однак, суд апеляційної інстанції при нарахуванні загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу включив в такий період день винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, що суперечить змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування.

Так, згідно наявної в матеріалах справи довідки від 11 серпня 2015 року №18-1819вих-15 про доходи Позивача за останні 2 календарних місяці роботи, виданої Генеральною прокуратурою України, середньоденна заробітна плата Позивача складає 1 135,47 грн.

Період вимушеного прогулу становить з 24.07.2015 по 19.01.2016, з яких робочих днів, - 123, а отже втрачений заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 139 662,81 грн, а не 183 946,14 грн як про це зазначив суд апеляційної інстанції.

Також слід зауважити, що викладений в мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції висновок про період обрахунку та суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає резолютивній частині рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги та вважає за необхідне постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року скасувати в частині зобов'язання ГПУ виплатити ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 липня 2015 року по 15 березня 2016 року в сумі 183 946,14 грн, та ухвали в цій частині нову постанову.

Керуючись статтями 344, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року скасувати в частині зобов'язання Генеральної прокуратури України виплатити ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 липня 2015 року по 15 березня 2016 року в сумі 183 946,14 грн.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 липня 2016 року по 19 січня 2016 року у розмірі 139 662 (сто тридцять дев'ять тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 81 копійка.

В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2018 року.