Справа № 826/3504/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2018 року № 826/3504/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Таджикистану ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України
проскасування наказу, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач-2) в якому просить суд:

визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України від 25 липня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_2;

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 108-17 від 16 листопада 2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У підготовче засідання 24 квітня 2018 року прибули позивач, представник позивача та представник відповідача-1.

Представник відповідача-2 у підготовче засідання 24 квітня 2018 року не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв або клопотань до суду не подавав.

На підставі статті 173 Кодексу адміністративного судочинства України, підготовку справи до судового розгляду здійснює суддя адміністративного суду, який відкрив провадження в адміністративній справі.

Під час підготовчого провадження судом вчинено дії в межах статті 180 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року закрито підготовче провадження, призначено судове засідання на 22 травня 2018 року.

У судовому засіданні 22 травня 2018 року представник позивача та позивач позов підтримав, просив суд задовольнити його. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваних наказу та рішення, відповідачем не повно досліджено ситуацію у країні походження позивача та наявність об'єктивних обставин, які викликають побоювання за його життя та здоров'я, а також позивач звернув увагу на набуття чинності змінами до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно яких розширено поняття "особа, яка потребує додаткового захисту", як на підставу для повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач-1 у відзиві на позов зазначив про відповідність оскаржуваних рішення та наказу вимогам чинного законодавства, оскільки заяві позивача надано повний аналіз у контексті умов, що з'явились внаслідок розширення поняття "особа, яка потребує додаткового захисту", а також зазначив, що актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті, так як обставини справи конкретно щодо позивача не змінились.

Відповідач-2 у судове засідання 22 травня 2018 року не з'явився, 05 червня 2018 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) подав заяву, в якій підтримав відзив Державної міграційної служби України та просив розглянути справу за відсутності представника.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача та позивача всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Громадянин Таджикистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місто Душанбе, за національністю - таджик, віросповідання - християнство, 25 липня 2017 року звернувся до ГУ ДМС в місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання стати жертвою переслідування та серйозної шкоди в країні походження через політичні переконання.

Згідно повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України № 197 від 25 липня 2017 року, позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказане повідомлення мотивовано тим, що за результатами аналізу заяви Громадянина Таджикистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 липня 2017 рок та його попередньої заяви від 26 травня 2014 року, причини звернення за захистом не змінились.

31 липня 2017 року позивачем до Державної міграційної служби України подано скаргу на відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги Громадянина Таджикистану ОСОБА_2 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 108-17 від 16 листопада 2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Законом України "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема пункт 13 частини першої статті 1 викладено в такій редакції: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу вказаних правових норм вбачається необхідність встановити в межах спірних правовідносин факт зміни умов чи наявності нових відомостей, які підвищують ймовірність того, що позивача може бути визнано біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що попередньо позивач звертався до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26 травня 2014 року, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикистану.

Відповідно до наказу від 13 червня 2014 року № 315 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м.Києві прийняті в оформлення документи громадянина Таджикистану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикистану ОСОБА_2 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м.Києві 12 вересня 2014 року оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикистану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 633-14 від 21 листопада 2014 року, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до суду, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року у справі № 826/20530/14 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року вказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про задоволення позову. Скасовано рішення №633-14 від 21 листопада 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На виконання рішення суду, Державна міграційна служба України рішенням від 29 липня 2015 року № 30-15 зобов'язала ГУ ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України №633-14 від 21 листопада 2014 року.

За результатами повторного розгляду заяви позивача відповідачем-2 сформовано та затверджено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вих. від 12.09.2014 у справі № 2014 KYIV 0093).

Повідомленням від 30 грудня 2015 року №898-15 Державної міграційної служби України було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 15 лютого 2016 року № 30.

За результатом оскарження у судовому порядку вищевказаного рішення, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у справі № 826/2588/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року в задоволенні позову громадянина Таджикистану ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2017 року № К/800/8806/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина Таджикистану ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у справі № 826/2588/16 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року.

Зокрема, в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року встановлено наступне: «Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що згідно відомостей, наданих позивачем, причиною залишення країни громадянської належності є політичні переконання. Отже, позивач використав зазначену обставину для того, щоб виїхати з Таджикистану з метою легалізуватися на території Україні. Так, з пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території».

У своїй заяві від 25 липня 2017 року позивач зазначив аналогічні підстави, викладені в заяві від 26 травня 2014 року, зокрема: зазначив, що він не може повернутися до Таджикистану через те, що його там будуть переслідувати за політичні переконання, оскільки він дуже різко і негативно відгукувався на адресу президента Таджикистану, його сім`ї та діючої влади. Також, позивач зазначив, що був затриманий органами служби безпеки, які намагались від нього отримати інформацію про зрадників у Таджикистані, при затриманні його били. Крім цього, зазначив, що його розшукує КДБ.

Матеріали справи свідчать, що в ході проведених співбесід з працівниками профільного управління ГУ ДМС України в м. Києві (копії протоколів співбесід від 11.06.2014, 05.08.2014 та від 15.09.2015 за № 2014 KYIV 0093 надані представником відповідача до матеріалів справи) заявник повідомив наступне: "В разі повернення до Таджикистану йому буде загрожувати фізичне насилля з боку органів КДБ та ймовірне порушення кримінальної справи щодо нього, оскільки він активно підтримував опозицію діючої влади в даній країні, а саме виступав у громадському транспорті та в університеті проти незаконності виборів президента Таджикистану, допомагав розповсюджувати листівки політичного характеру в мечетях та місті Душанбе у 2013 році. В період перебування на території країни походження мали місце випадки затримання його працівниками КДБ: вперше - в 2010 році при спробі перетинути кордон Афганістану для подальшого виїзду до США; вдруге - у зв'язку з інцидентом в мечеті (став на захист неповнолітнього, який всупереч заборони намагався ввійти до мечеті); втретє - у період з 22.12.2013 по 24.12.2013 зі слів заявника, його допитували про людей, пов'язаних з революційними діями (заколот в поселенні Гарма), та його знайомство з ними. Заявник повідомив, що він не знав імен вказаних осіб та не спілкувався з ними більше двох років, після чого знайомий працівник КДБ, у якого заявник працював перекладачем, порадив йому виїхати з країни до оголошення його у розшук. Протоколи затримання/допитів у зв'язку із затриманням заявника правоохоронними органами не складалися, кримінальні справи за фактом екстремізму або внесення розрухи у конституційний стрій щодо заявника не відкривалися з причини надання хабара".

До України позивач прибув у січні 2014 року через Дубаї, де перебував протягом періоду з 25.12.2013 по 26.01.2014, легально. Зокрема, під час проведення співбесіди 15.09.2015 ОСОБА_2 пояснив, що до настання дня його вимушеного відльоту з Таджикистану, збирався офіційно влаштуватися на роботу в Об'єднаних Арабських Еміратах, для чого попередньо оформив документи. Не вдовольнившись умовами працевлаштування та атмосферою міста Дубаї ОСОБА_2 приїхав до України з метою подальшого переїзду до країн Європейського Союзу, однак після одруження та працевлаштування ювеліром на території України заявник вирішив залишитися у цій країні та легалізуватися шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На утриманні має вагітну дружину (в матеріалах особової справи наявна довідка Релігійної громади незалежної помісної церкви євангельських християн-баптистів у Святошинському районі м. Києва від 07.09.2015 № 84, згідно якої ОСОБА_2 являється членом Церкви євангельських християн-баптистів "Храм Спасіння" та одружений на ОСОБА_3 (шляхом вінчання у даній церкві 18.04.2015)).

В Таджикистані у заявника залишилася сім'я (батьки та брати), відомості про переслідування та утиски останніх йому невідомі.

В реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив причини виїзду країни проживання - політичні.

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач посилався на матеріали з загальнодоступних засобів масової інформації: роздруківки неофіційних перекладів публікацій з радіо "Вільна Європа" (актуальна нині назва - радіо "Свобода"), витягу зі звіту міжнародної неурядової організації "Amnesty International", інформаційних повідомлень неурядової організації "Хьюман Райтс Вотч" та правозахисної організації "Міжнародна федерація з прав людини").

В обґрунтування своїх негативних висновків щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновки від 12 вересня 2014 року, від 18 листопада 2015 року та від 15 листопада 2017 року в особовій справі № 2014 KYIV 0093), ГУ ДМС в м. Києві навела наступні міркування:

- при подачі заяви, шукач захисту на підтвердження своїх слів не додав до матеріалів особової справи жодних матеріалів, документів, які б підтверджували викладені в заяві твердження. Також з метою перевірки правдивості та достовірності тверджень, наданих заявником під час співбесіди 11 червня 2014 року та його заяві-анкеті, було вжито заходів щодо пошуку інформації. Інформації стосовно громадянина ОСОБА_2 в глобальній мережі Інтернет не знайдено;

- під час проведення додаткової співбесіди 05 серпня 2014 року заявник повідомив про те, що відкрито участі в мітингах чи акціях протесту в Таджикистані не брав, але підтримував опозицію, а саме: приймав участь у зборах у друзів вдома, де вони визначали час, дату і місце проведення мітингів чи акцій, на яких вони роздавали (збирали) листівки. Також заявник зазначив, що він не належить до політичних партій та опозиційних організацій;

- при перетині державного кордону України в аеропорті "Бориспіль" заявник вказав, що приїхав на територію України з метою відвідування дівчини, з якою він познайомився в Інтернеті, та не повідомив про дійсну мету свого візиту до України;

- заявник не надав доказів та достовірних тверджень щодо отримання ним вироків суду про застосування щодо нього смертної кари, арешту та інших обмежень, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження. При цьому, повідомлені заявником факти про його затримання органами служби безпеки не пов'язані з його політичними поглядами. Відомості про наявність відкритих щодо нього кримінальних проваджень на території країни походження йому невідомі;

- до приїзду в Україну заявник протягом місяця (тобто, у період з 25.12.2013 по 26.01.2014) перебував на території міста Дубаї (Об'єднані Арабські Емірати), що, на думку працівників органу міграційної служби можна кваліфікувати як перебування у третій безпечній країні, визначення якої міститься у ч. 22 ст. 1 Закону № 3671-VI. Таким чином, у разі якщо побоювання заявника дійсно мали суттєвий характер, то він мав можливість звернутися за захистом до компетентних органів на території Дубаї. Наведене, в свою чергу свідчить про те, що заявник насправді має на меті отримати не захист від можливих політичних переслідувань чи погроз в країні його постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України, з метою подальшого отримання українського громадянства;

- посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (перелік роздруківок статей відповідно до клопотання позивача від 10 травня 2018 року) є необґрунтованими, оскільки наведена в них інформація про негативну оцінку правлячого режиму в Таджикистані та випадки порушення прав людини носить загальний характер та не стосуються конкретно позивача.

Проаналізувавши обставини, встановлені судами у справах № 826/20530/16 та № 826/2588/16, яким Громадянину Таджикистану ОСОБА_2 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інформацію, надану позивачем при повторному зверненні до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 липня 2017 року, судом не вбачається умов та наявності нових обставин, які б дали підставу для повторного розгляду його заяви по суті.

Крім цього, позивач як на підставу задоволення позову посилається на копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_4 серія НОМЕР_1, проте суд не приймає вказаний документ як належний доказ, оскільки у вказаному документи відсутнє прізвище позивача в графі батько, зазначено громадянин України ОСОБА_5.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України від 25 липня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_2 є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Частиною п'ятою статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно підпункту "б" пункту 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на відсутність підстав для повторного розгляду заяви позивача по суті та правомірність прийняття наказу про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 108-17 від 16 листопада 2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваних рішення та наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Громадянина Таджикистану ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Таджикистану ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Аверкова