Справа № 817/919/18
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
ПРО ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ БЕЗ РОЗГЛЯДУ
25 червня 2018 року м. Рівне №817/919/18
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; представника позивача адвоката Добродій О.М. (договір про надання правової допомоги від 23 березня 2018 року); представника відповідача 1 Москаленка А.О. (довіреність від 22 листопада 2017 року); представника відповідача 2 не прибув; розглядаючи у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення,
У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Міністерства оборони України (далі іменується відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі іменується відповідач 2), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України від 01.07.2013 №219 (по особливому складу) в частині звільнення підполковника ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил за пунктом «є» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність); визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_3 від 19 серпня 2013 року №178 (по стройовій частині) в частині виключення підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення; поновити підполковника ОСОБА_1 з 19 серпня 2013 року на військовій службі на посаді командира 29 окремого розвідувального батальйону (командира військової частини НОМЕР_3 ); стягнути з Міністерства оборони України на його користь грошове забезпечення за с вимушеного прогулу, за період з 19 серпня 2013 року по 15 травня 2014 року.
Ухвалою суду від 03.04.2018 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.
17 травня 2018 року у підготовчому засіданні замінено неналежного відповідача - Військову частину НОМЕР_2 на належного Військову частину НОМЕР_1 та оголошено перерву на 25.06.2018.
26 квітня 2018 року відповідач 1 - Міністерство оборони України подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Подане клопотання відповідач 1 обгрунтовує тим, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, оскільки оскаржувані накази прийняті у 2013 році, а позов поданий 29.03.2018. Як стверджує відповідач 1, позивач був ознайомлений з спірними наказами, мав можливість їх оскаржити у строк, встановлений законодавством. Тому, просить суд залишити позов без розгляду.
У підготовчому засіданні представник відповідача 1 підтримав заявлене клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Представник позивача у підготовчому засіданні заперечив проти поданого відповідачем 1 клопотання та вказав, що строк звернення ОСОБА_1 не пропущений, оскільки про чинність вказаних наказів він дізнався лише 02.03.2018. Позивач оскаржував наказ Міністерства оборони України №337 від 21.05.2013 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», на підставі якого був прийнятий спірний наказ від 01.07.2013 №219 (по особовому складу) про звільнення позивача з військової служби та наказ командира військової частини НОМЕР_3 від 19.08.2013 №178 про виключення зі списків особового складу військової частини. Судовим рішеннями наказ Міністерства оборони України №337 від 21.05.2013 був визнаний протиправним та скасований. Тому, представник позивача наголошує, що Міністерство оборони України було зобов`язане самостійно відновити порушене право ОСОБА_1 шляхом скасування наказу від 01.07.2013 №219.
Представник відповідача 2 - Військової частини НОМЕР_1 проти поданого клопотання про залишення позову без розгляду не заперечив. У підготовче засідання 25.06.2018 відповідач 2, належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, не з`явився.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених Міністерством оборони України в основу клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає наступне.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В силу вимог частини четвертої статті 2 Закону №2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною шостою статті 2 вказаного Закону №2232 закріплено, що до видів військової служби належить, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Таким чином, спір щодо визнання протиправним та скасування наказу Міністра оборони України від 01.07.2013 №219 (по особливому складу) в частині звільнення підполковника ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил за пунктом «є» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність); визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 19 серпня 2013 року №178 (по стройовій частині) в частині виключення підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення; поновлення підполковника ОСОБА_1 з 19 серпня 2013 року на військовій службі на посаді командира 29 окремого розвідувального батальйону (командира військової частини НОМЕР_3 ); стягнути з Міністерства оборони України на його користь грошове забезпечення за с вимушеного прогулу, за період з 19 серпня 2013 року по 15 травня 2014 року, є публічно-правовим спором з приводу звільнення з публічної служби.
Так, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як зазначено в частині п`ятій статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Аналогічні норми містив Кодекс адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017.
З аналізу вказаних норм слідує, що для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, а перебіг строку звернення до суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 21.05.2013 №337 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби через службову невідповідність.
01 липня 2013 року Міністр оборони України прийняв наказ №219 (по особовому складу), відповідно до якого підполковника ОСОБА_1 , командира 29 окремого розвідувального батальйону, звільнено з військової служби у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.11).
Підставою прийняття даного наказу зазначено наказ Міністра оборони України від 21.05.2013 №337.
19 серпня 2013 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 №178 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення (а.с.12).
Спірним питанням в даному випадку є визначення моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме про наявність наказу Міністра оборони України від 01.07.2013 №219 та наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 19.08.2013 №178.
При цьому, в якості підтвердження факту відсутності пропущення строку звернення до суду, представник позивача вказує на те, що лише 02.03.2018 після отримання відповіді Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України ОСОБА_1 дізнався про чинність спірних наказів, тобто саме з цієї дати він дізнався про порушення своїх прав.
Однак, суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на наявність у матеріалах справи доказів протилежного.
Відповідно до частини четвертої статті 2 та частини восьмої статті 26 Закону №2232 (в редакції на момент прийняття спірних наказів) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
На виконання даних норм указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Пунктом 238 Положення встановлено, що наказ про застосування до військовослужбовця такого дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби через службову невідповідність, є підставою для видання наказу про його звільнення.
Відповідно до пункту 12.3. Інструкції №170 дисциплінарне стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю» накладається на військовослужбовців посадовими особами, визначеними Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. На військовослужбовців, які займають посади номенклатури призначення Міністра оборони України, накладення цього стягнення здійснюється за погодженням з Міністром оборони України. Виконання дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю» здійснюється у строки, визначені статтею 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Виконання проводиться шляхом видання наказів по особовому складу посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення, про звільнення військовослужбовців з військової служби через службову невідповідність.
Згідно з статтею 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця.
Таким чином, факт ознайомлення ОСОБА_1 з наказом Міністра оборони України №337 від 21.05.2013 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» не заперечується самим позивачем, який оскаржив його у судовому порядку ще у червні 2013 року. Судовим рішенням наказ Міністерства оборони України №337 від 21.05.2013 був визнаний протиправним та скасований.
В свою чергу, спірний наказ Міністра оборони України від 01.07.2013 №219 (по особовому складу) про звільнення позивача з військової служби був прийнятий на виконання і на підставі наказу Міністра оборони України №337 від 21.05.2013 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» у строки, визначені статтею 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Таким чином, ОСОБА_1 був (мав бути) обізнаний про строки та наслідки застосування дисциплінарного стягнення - звільнення з військової служби за службовою невідповідністю відповідно до положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вимогами якого він повинен неухильно керуватися, як військовослужбовець Збройних Сил України.
Крім того, пунктом 242 Положення (у редакції на момент прийняття спірних наказів) регламентовано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до статей 62 та 63 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV, для прийняття і здавання посади командира військової частини (корабля) наказом старшого командира (начальника) призначаються комісії, які після проведення перевірки складають відповідні акти. В акті про прийняття і здавання посади зазначаються дані про особовий склад військової частини (корабля) за списком і наявний; стан бойової та мобілізаційної готовності; морально-психологічний стан особового складу, стан військової дисципліни, бойової підготовки і навчально-матеріальної бази; стан охорони державної таємниці. В акті про прийняття і здавання озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки зазначається їх кількість за документами і фактична наявність, якісний і технічний стан, умови тримання та зберігання. В акті прийняття і здавання військового та фінансового господарства зазначаються відомості про житлово-побутові умови, наявність і стан будівель, споруд, інвентаря та обладнання; законність витрат, облік і стан зберігання пального, продовольства, речового і технічного майна, інших матеріальних засобів як поточного забезпечення, так і непорушного запасу, а також облік і використання коштів. Зазначені акти підписуються командиром, який приймає, і командиром, який здає посаду, а також членами комісії, відповідними заступниками командира військової частини (начальниками служб) та подаються старшому командирові (начальникові) на затвердження і для прийняття рішення за фактами виявлених недоліків. Командири підрозділів (начальники) приймають і здають посаду особисто на підставі наказу по військовій частині (кораблю).
На виконання вказаних вимог 05 серпня 2013 року прийнятий наказ командира військової частини НОМЕР_4 №372 «Про прийняття та здавання справ і посади командира військової частини НОМЕР_3 », відповідно до якого створена відповідна комісія, яка зобов`язана була організувати прийняття та здавання справ і посади командира військової частини НОМЕР_3 (а.с.84-86).
В результаті складений Акт прийняття і здавання озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки 29 окремого розвідувального батальйону, затверджений 19.08.2013 командиром 13 армійського корпусу. Акт засвідчує факт здачі в період з 06 по 15 серпня 2013 року підполковником ОСОБА_1 справ і посади командира 29 окремого розвідувального батальйону.
Акт підписаний, в тому числі, і підполковником ОСОБА_1 (а.с.87-92).
Крім того, 02 вересня 2013 року позивач особисто звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, надавши необхідну інформацію та документи (а.с.96).
За результатом розгляду поданої заяви начальником відділу фінансового та соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 було підготовлено подання від 02.09.2013 №34 про призначення пенсії ОСОБА_1 . До подання додані документи для призначення пенсії, в тому числі копія витягу з наказу про звільнення та копія витягу наказу про виключення із списків особового складу.
ОСОБА_1 ознайомлений з поданням 17.09.2013 (а.с.95).
Тобто, дані докази ще раз підтверджують не лише ту обставину, що позивач у липні-вересні 2013 року мав об`єктивну можливість знати про факт його звільнення з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини, а й безпосередню обізнаність особи про факти порушення її прав.
Виходячи з аналізу вказаних подій, суд дійшов висновку, що датою, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав внаслідок прийняття наказу Міністра оборони України від 01.07.2013 №219 та наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 19.08.2013 №178 є період липень-вересень 2013 року.
Проте, всупереч вимогам частини п`ятої статті 122 КАС України, позивач звернувся до суду з позовом понад місячний строк, і навіть понад загальний шестимісячний строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, а саме 29 червня 2018 року, тобто з пропущенням строку зверненням до суду.
Суд зазначає, що позивач не подавав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, не зазначав будь-які поважні причини пропуску строку звернення до суду.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що у зв`язку з виконанням військового обов`язку (позивач 16.05.2014 був мобілізований), участю в антитерористичній операції, він не мав фізичної можливості захистити своє порушене право на поновлення на військовій службі.
Суд вказує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Суд вважає за необхідне підкреслити, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
У рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа «Мельник проти України») погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, суд встановив, що позивач будучи обізнаним про можливе порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними наказами у встановлений строк звернення до суду не звернувся, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом суду не надав.
Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, в тому числі про залишення позовної заяви без розгляду.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для залишення позову без розгляду.
Керуючись статтями 123, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення залишити без розгляду.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до частини четвертої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну ухвалу суду складено 27 червня 2018 року

Суддя Недашківська К.М.