Справа № 826/13292/17
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Київ № 826/13292/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Маркицького А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання протиправними дій та бездіяльності, поновлення на службі, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

18.10.2017 ОСОБА_3 (ОСОБА_3.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» про:

- визнання незаконним та скасування наказу Державної установи «Бориспільська виправна колонія №119» від 18.09.2017 №86/ОС-17 про її звільнення;

- визнання протиправними дій щодо звільнення;

- поновлення на службі в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку в Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)»;

- зобов'язання виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу по день видання наказу про поновлення на службі;

- визнання дій та бездіяльності щодо порушення строків розрахунку при звільненні з організації та невиплати їх станом на момент подання позову, - протиправними;

- зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні по день фактичного розрахунку;

- зобов'язання відшкодувати на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що подаючи рапорт не планувала звільнятися з органів Державної кримінально-виконавчої служби, а мала намір лише звільнитись із займаної посади. Більше того, рапорт на звільнення подала під тиском з боку керівництва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2017 у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду.

30.11.2017 відповідачем подано письмові заперечення проти позову з додатками, з яких вбачається, що Державна установа «Бориспільська виправна колонія (№119)» вважає доводи позивача безпідставними, оскільки при її звільненні дотримано усіх норм законодавства, а розрахунок проведено в встановлені строки.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснено відповідно до приписів нової редакції КАС України, за правилами загального позовного провадження.

В судових засіданнях позивач та її представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих у справу доказах.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмово викладену позицію та безпідставність заявлених позивачем вимог.

Суд, розглянувши подані позивачем, представником відповідача докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_3 безперервно проходила службу в Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)» на посаді головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку з 12.05.2003 по 18.09.2017.

Наказом №86/ОС-17 від 18.09.2017 по особовому складу на підставі рапорту ОСОБА_3, рішення кадрової комісії, подання начальника відділу по роботі з персоналом капітана внутрішньої служби ОСОБА_4 позивача звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням).

Вислуга років на день звільнення склала: у календарному обчисленні 16 років 09 місяців 03 дні; у пільговому обчисленні 21 рік 06 місяців 15 днів. Відповідно, наказом встановлено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу згідно статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку здійснити перерахунок за невикористану відпустку за 2006 рік - 02 доби, за 2007 рік - 07 діб, за 2011 рік - 10 діб, за 2012 рік - 11 діб, за 2013 рік - 15 діб, за 2014 рік - 05 діб, за 2015 рік - 06 діб, за 2016 рік - 10 діб, за 2017 рік - 07 діб і виплатити компенсацію за невикористані відпустки, передбачені статтею 19 Закону України «Про відпустки» (як жінці, яка працює і має двох дітей віком до 15 років) за 2010 рік - 10 діб, за 2011 рік - 10 діб.

Не погоджуючись із даним наказом та в цілому з обставинами звільнення, позивач звернулася до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби та процедура звільнення працівників кримінально-виконавчої служби регулюється Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» від 23.06.2005 №2713-IV, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, а в частині яка не врегульована вказаним законом, застосовуються норми Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Так, частиною другою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

До персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу»).

Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 14 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Згідно частини п'ятої статті 23 цього ж Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Позивач відповідно до положень пункту 4 частини шостої статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» є особою начальницького складу кримінально-виконавчої служби, а саме, відноситься до осіб старшого начальницького складу та має звання підполковник внутрішньої служби.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звільнено наказом №86/ОС-17 від 18.09.2017 на підставі рапорту, рішення кадрової комісії, подання начальника відділу по роботі з персоналом капітана внутрішньої служби ОСОБА_4 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням).

З тексту рапорту від 16.08.2017 на ім'я начальника Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» вбачається, що позивач просила звільнити її з займаної посади головного бухгалтера - начальника відділу фінансової звітності та бухгалтерського обліку за власним бажанням.

Питання щодо звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням) винесено на засідання кадрової комісії Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)», результати якої оформлені протоколом від 01.09.2017 №23. З тексту протоколу вбачається, що питання щодо звільнення позивача вирішено розглянути у її відсутність у зв'язку з тим, що остання відсутня на службі. Крім того вказано, що позивач не висловила бажання залишитися на роботі в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, а тому її вирішено звільнити на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» після виходу на службу. Протокол підписаний секретарем комісії ОСОБА_4

Згідно пункту 3 Положення про кадрову комісію Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)», затвердженого Наказом Бориспільської виправної колонії (№119) основними завданнями комісії є, зокрема, розгляд матеріалів щодо звільнення персоналу колонії. Пунктом 8 вказаного положення визначено, що рішення комісії приймаються більшістю голосів присутніх на засіданні членів і оформляються протоколом, який підписує голова комісії та її секретар.

З наявної у матеріалах справи копії протоколу вбачається, що він підписаний у порушення пункту 8 Положення про кадрову комісію Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)», а саме, лише секретарем Ю.В. Зарецьким. Підпис Голови комісії ОСОБА_5 у протоколі відсутній.

Отже, за результатами засідання комісії у поданні до звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби України вказано, що позивач подала рапорт на звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням.

Визначаючись щодо порядку розгляду відповідачем поданого ОСОБА_3 рапорту на звільнення, суд виходить з того, що після його подання, рапорт був завізований начальником установи та розглянутий на засіданні комісії. При цьому, з 19.08.2017 по 30.08.2017 позивав перебувала на службі. Жодних запитань чи зауважень зі сторони роботодавця до поданого нею документа не було, співбесіди з нею не проводилися.

В подальшому, на засіданні комісії у ОСОБА_3 була відсутня можливість особисто висловити бажання щодо подальшого проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України чи відкликати поданий нею рапорт на звільнення з займаної посади, оскільки вона в цей час перебувала на лікарняному, що не заперечується відповідачем, і звільнена у перший робочий день після виходу з лікарняного. При цьому, іншу посаду їй не запропоновано, з висновком комісії не ознайомлено, в тому числі і докази повідомлення позивача про дату та час проведення засідання кадрової комісії до суду не надано.

Як пояснила позивач в судовому засіданні, вона не мала наміру звільнятися з органів Державної кримінально-виконавчої служби України, а хотіла звільнитися саме із займаної посади, про що і зазначила у поданому нею рапорті.

Тобто, за обставин, коли рапорт на звільнення особою подано із визначенням порядку та підстав, як стверджує роботодавець не відповідних законодавству, тобто за відсутності такої підстави звільнення, суд вважає, що з позивачем повинна була бути проведена співбесіда та уточнено у неї бажання і порядок звільнення. В той же час, Державною установою «Бориспільська виправна колонія (№119)» самостійно визначено порядок звільнення позивача та вказано іншу правову підставу.

Так, згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Законом України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (ч. 2, 3 Закону України «Про національну поліцію»).

Однак, бажання звільнитися зі служби у порядку передбаченому пунктом 7 частини першої статті 77 Законом України «Про Національну поліцію» ОСОБА_3 в рапорті не вказано.

Не вказано позивачем і підставу, передбачену статтею 65 Закону України «Про національну поліцію» щодо переведення на іншу посаду, не відкликано рапорт, однак дані обставини, на думку суду Державною установою «Бориспільська виправна колонія (№119)» не з'ясовані.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини - справа «Красношапка проти України» від 30.11.2006, «Єфименко проти України» від 18.07.2006, які відповідно до положень статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є обов'язковими для виконання Україною, суд неодноразово наголошував, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує ефективний засіб юридичного захисту.

Згідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, гарантування кожному права на захист від незаконного звільнення є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадські та політичні права.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, суд доходить висновку про протиправність прийнятого Державною установою «Бориспільська виправна колонія №119» 18.09.2017 наказу №86/ОС-17 про звільнення ОСОБА_3 зі служби в органах кримінально-виконавчої служби, а відтак, і його скасування.

За таких обставин слід зазначити, що висловлене позивачем прохання визнати дії відповідача щодо звільнення протиправними, вичерпали свою дію шляхом прийняття оскаржуваного наказу, який є актом індивідуальної дії. Відповідно, за обставин визнання такого акта протиправним і його скасування, вимога позивача реалізована.

Окремо слід зупинитися на доводах позивача щодо здійснюваного на неї зі сторони керівництва тиску, адже в межах заявлених підстав та предмету позову необхідно перевірити такі доводи.

Судом встановлено, що 16.08.2017 в Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)» працівниками Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України проведено комплексну інспекторську перевірку діяльності установи. Складено акт перевірки та встановлено порушення, зокрема, вимог виконання кошторису спеціального фонду. Підведення підсумків перевірки відбулося на керівній нараді установи 16.08.2017. Цього ж дня позивачем подано рапорт. Як нею вказано, внаслідок погроз начальника фінансового Управління звільненням за грубі порушення, допущені нею як керівником відділу бухгалтерського обліку, вимушена була написати рапорт.

Судом викликано та допитано в якості свідка начальника фінансового Управління Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_6, яка наявність погроз позивачу категорично заперечила. Пояснила про виявлені порушення, їх характер та обговорення на нараді.

Також, судом досліджено і письмові докази на підтвердження обставин порушення вимог виконання кошторису спеціального фонду, при цьому, враховано заперечення позивача про наявність саме грубих порушень, відсутність зауважень в акті перевірки конкретно до неї як посадової особи, а також встановлено, що будь-які заходи дисциплінарного впливу за неналежне виконання посадових обов'язків не застосовувалися.

Про обставини проведеної перевірки, обговорення її результатів та порядок розгляду рапорту й звільнення позивача, допитано судом також в якості свідка і начальника відділу по роботі з персоналом капітана внутрішньої служби ОСОБА_7

Отже, на підставі з'ясованих обставин та досліджених доказів, судом не встановлено наявність здійснюваного чи безпосереднім керівництвом чи вищестоящими посадовими особами на позивача тиску. В тому числі і примушування щодо звільнення. Разом з тим, і обставин, які б свідчили про намагання ОСОБА_3 таким чином уникнути відповідальності за висновки перевірки також не встановлено.

Тобто, суд вважає, що Державною установою «Бориспільська виправна колонія (№119)» порушено саме порядок розгляду рапорту позивача та, як наслідок, винесено протиправний наказ, за якого належним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення її на посаді та службі з якої мало місце звільнення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державну установу «Бориспільська виправна колонія (№119)» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день видання наказу про поновлення її на службі, то суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно з пунктом 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язані відповідні виплати.

Оскільки позивача звільнено 18.09.2017, сума виплат обчислюється за два попередні повні календарні місяці до звільнення: липень-серпень 2017 року.

Згідно довідки Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 01.12.2017 №10-3965 про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_3 за останні 2 місяці (липень-серпень 2017) проходження служби у Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)» її грошове забезпечення за день складає 364 грн. Час вимушеного прогулу з 19.09.2017 по 08.10.2017 включно становить 20 календарних днів. Відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 7280 грн (364 грн х 20 днів = 7280 грн).

Тобто, як вбачається із довідки №07/201 від 10.05.2018 з 09.10.2017 позивач працевлаштована на посаді провідного ревізора у Київському зоологічному парку загальнодержавного значення. Заробітна плата позивача за період роботи з 09.10.2017 по 31.10.2017 становила 8857,78 грн, у листопаді 2017 року - 12522 грн, у грудні 2017 року - 13978 грн, у січні 2018 року - 13629,50 грн, у лютому 2018 року - 13629,50 грн, у березні 2018 року - 13629,50 грн, у квітні 2018 року - 13629,50 грн, що загалом склало 89875,78 грн.

Суд вважає, що саме на роботодавця у випадку незаконного звільнення чинним законодавством покладено обов'язок виплатити працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак, у випадку працевлаштування працівника, дослідженню підлягає його дохід, час виконання нижче чи вище оплачуваної роботи. Як встановлено в ході розгляду справи, денний дохід ОСОБА_3 у Київському зоологічному парку загальнодержавного значення є вищим, ніж середньоденне грошове забезпечення на посаді головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку в Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)».

Відтак, суд вважає, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання Державну установу «Бориспільська виправна колонія (№119)» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу шляхом стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у розмірі 7280 грн за період з 19.09.2017 по 08.10.2017 включно.

Щодо позовних вимог про визнання дій та бездіяльності Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» щодо порушення строків розрахунку при звільненні ОСОБА_3 з організації та зобов'язання нарахувати й виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24.10.2011, 20.11.2013, 21.01.2015, 01.04.2015, 13.03.2017 (справи №№ 6-39цс11, 6-114цс13, 6-195цс14, 6-41цс15, 6-259цс17), які суд враховує згідно положень частини п'ятої статті 242 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено 18.09.2017. Згідно наданої відповідачем довідки від 09.11.2017 №10-3698, 02.11.2017 з нею здійснено розрахунок у сумі 64963,79 грн, з яких виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 36599,79 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 28364,47 грн. При цьому, розмір виплат позивачем не оскаржувався.

Тобто, відповідачем затримано розрахунок при звільненні позивача з 19.09.2017 по 01.11.2017 включно на 44 календарних днів.

Згідно наданої суду довідки від 01.12.2017 №10-3965 про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_3 за останні 2 місяці (липень-серпень 2017) проходження служби у Державній установі «Бориспільська виправна колонія (№119)» грошове забезпечення за день складає 364 грн.

Оскільки відповідачем затримано розрахунок при звільненні на 44 дні, розмір відшкодування за час затримки розрахунку складає 16016 грн (44 дні х 364 грн). При розрахунку кількості днів затримки судом враховано статус позивача як атестованого працівника.

Судом відхиляються доводи відповідача стосовно своєчасного нарахування та виплати позивачу всіх виплат при звільненні, оскільки з наданої відповідачем довідки від 09.11.2017 №10-3698 вбачається, що повний розрахунок з ОСОБА_3 здійснено лише 02.11.2017. При цьому, відсутність коштів у відповідача не виключає його відповідальності, а співрозмірність виплаченої суми (2481,25 грн 21.09.2017) при звільненні із затриманою (65001,85 грн 02.11.2017) складає приблизно 3%, що, на думку суду, є малозначним, а відтак, не створює перешкод у повному розрахунку.

Отже враховуючи встановлену судом вину відповідача у невиконанні обов'язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Тобто як зазначає постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Відтак, суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права ОСОБА_3 на отримання коштів у день звільнення, є належним, та таким, що забезпечить про його відновлення в судовому порядку.

Щодо вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн, то слід зазначити таке.

В статті 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 (зі змінами) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до пункту 5 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки ОСОБА_3 не зазначено, у чому саме полягає така шкода, не підтверджено її заподіяння жодними доказами й не доведено причинного зв'язок між заподіянням моральної шкоди та протиправною поведінкою відповідача, а перебування позивача на лікарняному саме по собі не є обставиною, яка б спростовувала такі висновки.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_3 в частині є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, в той час, коли Державною установою «Бориспільська виправна колонія (№119)» належним чином наведені позивачем посилання в цій частині не спростовано, суд доходить висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку та задоволення позову частково.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення про поновлення ОСОБА_3 на посаді та про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 7280 грн підлягає до негайного виконання.

Відповідно до частини п'ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Доказів понесення відповідачем витрат суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись статями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» №86/ОС-17 від 18.09.2017 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_3, головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку з Державної кримінально-виконавчої служби України, згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України» за власним бажанням.

Поновити ОСОБА_3 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» з 19.09.2017.

Стягнути з Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» (08343, Київська область, Бориспільський район, с. Мартусівка, вул. Бориспільська, 1, ) на користь ОСОБА_3 (02068, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7280 грн (сім тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на 31 день з 18.09.2017 по 01.11.2017 включно у розмірі 16016 грн (шістнадцять тисяч шістнадцять гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера - начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» та стягнення на користь ОСОБА_3 з Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, у розмірі 7280 грн (сім тисяч двісті вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак