Справа № 826/14964/15
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2018 року №826/14964/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Костенка Д.А., Донця В.А., при секретарі судового засідання Касьяненко А.В., за участі представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача Курила В.В. та ОСОБА_3, без участі представника третьої особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної фінансової інспекції України, третя особа - Університет державної фіскальної служби України, про визнання неправомірними дій,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшла позовна заява ОСОБА_4, (далі - позивач, ОСОБА_4), до Державної фінансової інспекції України, (далі - відповідач, Держфінспекція), в якому позивач просив визнати неправомірними дії відповідача щодо внесення до Вимоги Держфінспекції про усунення виявлених ревізією порушень №04-14/709 від 03.06.2015 р., (далі - Вимога), відомостей про допущення порушень, а саме:

- що вказані на сторінці 1 та 2 Вимоги:

"ревізією витрат на капітальне будівництво, проведених поточних та капітальних ремонтів (реконструкції) встановлено завищення обсягів і вартості виконаних робіт, на суму 3110,49 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.

Зокрема, ревізією видатків на будівництво двох гуртожитків по 500 місць кожний з блоком обслуговування НАДПС України в м. Ірпінь по вул. Тургенівська, 102 Б установлено, що на порушення п. 3.3.10, 3.3.12, 3.1.14, 3.2.10 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000" "Правила визначення вартості будівництва", затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, п. 1.2.2.9 збірника 15 "Оздоблювальні роботи" ДБН.Д.2.2-15-99, затверджених наказом Міжрегіонбуду від 28.02.2006 №55, ДП "Центр капітального будівництва Міністерства доходів і зборів України" завищено обсяг та вартість виконаних будівельних робіт в актах №КБ-2в, які оплачені на суму 1551,26 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди";

- що вказані на сторінці 2 Вимоги: "Ревізією видатків на реконструкцію гуртожитків по вул. Садовій, 86а та по вул. Садовій, 90 установлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва" затверджених наказом Державного наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, ВАТ "Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство" завищило обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені на суму 1059,24 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.";

- що вказано на сторінці 2 Вимоги: "Ревізією видатків на будівництво "Реконструкція (друга черга) спорткомплексу з будівництва фізкультурно- реабілітаційного центру та навісу над трибунами в м. Ірпені по вул. Садовій, 92" встановлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва" затверджених наказом Державного наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, ВАТ "Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство" завищило обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені на суму 499,99 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Федорчук А.Б.) від 19 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/14964/15, (далі - справа).

При цьому, ухвалою суду від 31 серпня 2015 року заяву судді Федорчука А.Б. про самовідвід у справі задоволено, справу передано для визначення іншого складу суду.

Ухвалою суду від 11 вересня 2015 року справу прийнято до провадження судді Данилишина В.М.

У судовому засіданні 28 вересня 2015 року суд протокольною ухвалою залучив до участі у справі Національний університет державної податкової служби України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, (далі - третя особа, Університет).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

Ухвалами суду від 21 жовтня 2015 року у справі призначено судову експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, у зв'язку з чим провадження у справі зупинено до одержання результатів експертизи. А ухвалою суду від 12 вересня 2016 року поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні 19 жовтня 2016 року замінено Університет на його правонаступника - Університет державної фіскальної служби України, (далі - третя особа, Університет).

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року призначено у справі судову експертизу, доручено її проведення експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, направлено до експертної установи матеріали справи, у зв'язку з чим зупинено провадження у справі до одержання результатів судової експертизи.

У зв'язку із припиненням повноважень судді Данилишина В.М. щодо здійснення правосуддя, у провадженні якого перебувала справа та ним не розглянута по суті, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для її подальшого розгляду і вирішення визначено суддю Шрамко Ю.Т.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року справу прийнято до провадження судді Шрамко Ю.Т., а ухвалою суду від 23 січня 2018 року поновлено провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються безпідставністю внесення до Вимоги оскаржуваних відомостей про допущення порушень.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржувані дії вчинено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Третя особа будь-яких письмових пояснень та/або заперечень (відзиву) проти позову до суду не подавала.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

З 23 лютого по 20 квітня 2015 року Держфінспекцією проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Університету за період з 01 січня 2012 року по 01 березня 2015 року та окремих питань за період з 01 січня 2004 року по 01 березня 2015 року, за результатами якої складено Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Національного університету Державної податкової служби України за період з 01.01.2012 по 01.03.2015 №04-21/3 від 27 квітня 2015 року, (далі - Акт ревізії №04-21/3).

У зв'язку із встановленням ряду порушень, що відображені в Акті ревізії №04-21/3, відповідачем надіслано на ім'я в.о. ректора Університету Пашка П.В. Вимогу, в якій, зокрема, на сторінках 1 та 2 зазначено:

"Під час ревізії встановлено наступні порушення законодавства, що призвели до матеріальної шкоди (збитків):

1. Ревізією витрат на капітальне будівництво, проведених поточних та капітальних ремонтів (реконструкції) встановлено завищення обсягів і вартості виконаних робіт, на суму 3110,49 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.

Зокрема, ревізією видатків на будівництво двох гуртожитків по 500 місць кожний з блоком обслуговування НАДПС України в м. Ірпінь по вул. Тургенівській, 102 Б установлено, що на порушення п. 3.3.10, 3.3.12, 3.1.14, 3.2.10 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва", затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, п. 1.2.2.9 збірника 15 "Оздоблювальні роботи" ДБН.Д.2.2-15-99, затверджених наказом Міжрегіонбуду від 28.02.2008 №102 п. 1.2.6 збірника 1 "Земляні роботи" ДБН Д.2.4-1-2000, затверджених наказом Міжрегіонбуду від 28.02.2006 №55, ДП "Центр капітального будівництва Міністерства доходів і зборів України" завищено обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах №КБ-2в, які оплачені, на суму 1551,26 тис. грн, чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.

Ревізією видатків на реконструкцію гуртожитків по вул. Садовій, 86а та по вул. Садовій, 90 установлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9, 3.3.3.2 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва", затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, ВАТ "Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство" завищено обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені, на суму 1059,24 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.

Ревізією видатків на будівництво "Реконструкція (друга черга) спорткомплексу з будівництвом фізкультурно-реабілітаційного центру та навісу над трибунами в м. Ірпені по вул. Садовій, 92" встановлено, що на порушення п. 3.3.12, 3.3.9 Державних будівельних норм України ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва" затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174, ВАТ "Київське спеціалізоване ремонтно-будівельне товариство" завищено обсяги та вартість виконаних будівельних робіт в актах форми №КБ-2в, які оплачені, на суму 499,99 тис. грн., чим Університету завдано матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму.".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року №2939-XII, (далі - Закон №2939-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №2939-XII (тут і надалі в редакції станом на час існування спірних правовідносин), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, Бюджетним кодексом України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. 1 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року №310, Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до ст. 2, ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 8, п. 7 ст. 10, ч. 2 ст. 15 Закону №2939-XII, головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України.

Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Орган державного фінансового контролю:

1) здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень;

2) розробляє пропозиції щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому;

3) вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб;

4) здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на нього Кабінетом Міністрів України.

Органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Так, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі №822/2087/17 (провадження №К/9901/5402/17).

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються визнання протиправними дій відповідача щодо внесення до Вимоги відомостей про допущення порушень, які не породжують жодних правових наслідків чи обов'язків для позивача, а тому не мають ознак рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), оскарження яких здійснюється за нормами Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України).

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 6 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як розтлумачено рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_6 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25 листопада 1997 року №6-зп, "Частину Другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді".

Поряд з цим, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 2, п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України, ч. 3 ст. 110, ч. 2 ст. 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень ст.ст. 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 4, 17 КАС України в аспекті ст. 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004, дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", а саме, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Тобто, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вище викладені норми не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15 та Вищий адміністративний суд України у постанові від 21 січня 2016 року у справі №К/800/38720/15.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 2, п. 8 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 березня 2013 року у справі №21-438а12.

Крім того, як зазначено Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі №21-1115во10, із аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, у ході судового розгляду справи позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів того, що оскаржуваними рішеннями, діями та/або бездіяльністю відповідача порушено законні права та інтереси ОСОБА_4

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дій відповідача щодо внесення до Вимоги відомостей про допущення порушень, що вказані на сторінці 1 та 2 Вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_4 до Державної фінансової інспекції України, третя особа - Університет державної фіскальної служби України, про визнання неправомірними дій є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання: 08200, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Державної фінансової інспекції України (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 4; ), третя особа - Університет державної фіскальної служби України (місцезнаходження: 08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Університетська, 31; ), про визнання неправомірними дій.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді В.А. Донець

Д.А. Костенко

Рішення у повному обсязі складено 14 червня 2018 року