Справа № 826/1434/18
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 травня 2018 року № 826/1434/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження, адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 1 від 25.06.2016року
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 1 від 25.06.2016року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем хибно розраховано суму земельного податку з фізичних осіб, оскільки невірно встановлено розмір нежитлового приміщення та нормативно-грошову оцінку земельної ділянки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.02.2018 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідно до поданого відповідачем відзиву на позов, ДПІ у Голосіївському районі ГУ ЖФС у м. Києві щодо задоволення позову заперечено. Зазначено, що розмір земельного податку з фізичних осіб спірним податковим повідомленням-рішення визначено вірно, з урахуванням площі нежитлового приміщення, грошової оцінки землі, локального коефіцієнту та ін. Також відповідачем у своїх поясненнях наведено розрахунок податкового зобов'язання, що визначений оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 29.08.2008року належить на праві власності, нежитлове приміщення № 103 (в літ. А) загальною площею 503,00кв.м., розташоване за адресою - м. Київ, Голосіївський район, пр-т 40-чя жовтня 126, корпус 1.

Відповідно до копії технічного паспорту вказаного нежитлового приміщення, таке складається із двох поверхів, першого поверху та підвального приміщення площею 247,1 кв.м. та 255,9кв.м. відповідно.

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України 25.06.2016 року винесено податкове повідомлення - рішення № 1, яким за ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем за земельний податок з фізичних осіб у сумі 123 755,58грн. за 2016 рік.

В подальшому, а саме 27.12.2016 року ДПІ у Голосіївському районі ГУДФС у м. Києві складено Акт опису майна № 860/26-50-17-27.

Позивач вважає вказані податкове повідомлення-рішення та Акт опису майна протиправними, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 41.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73 п. 41.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до ст. 269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Пунктом 270.1 ст. 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

База оподаткування земельним податком встановлюється ст. 271 ПК України, згідно п. 271.1 якої базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Згідно п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Норми пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначають механізм нарахування податку на землю за земельну ділянку, в тому разі, якщо на ній розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб. У такому разі податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Питання щодо нарахування плати за землю фізичними особами було предметом розгляду Верховним Судом України, яким у Постанові від 07 липня 2015 року в адміністративній справі № 826/12388/13-а викладено позицію, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами), з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Суд не вбачає підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в наведено раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Відповідно до Технічного паспорту на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Київ, пр-т 40-чя жовтня, 126 корпус -1 та належить позивачу на праві власності, що складається з двох поверхів (підвалу та 1-го поверху), розмір земельного податку, що підлягає сплаті до державного бюджету слід обчислювати з урахуванням площі землі під таким приміщенням.

З огляду на викладене, суд погоджується із доводами позивача, що розмір податку на землю з фізичних осіб, встановлений спірним податковим повідомленням-рішенням хибний.

При цьому, визначена позивачем у позові сума зобов'язання із сплати земельного податку також не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки розрахована без урахування локального, функціонального коефіцієнту та коефіцієнту індексації грошової оцінки.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Як зазначалось судом вище, органом, що здійснює нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку (п. 286.5 ст. 286 ПК України).

З огляду на викладені обставини, суд, встановивши існування у позивача обов'язку щодо сплати земельного податку з фізичних осіб, та нарахування податковим органом розміру земельного податку, спірним податковим повідомленням-рішенням із порушенням норм податкового законодавства, не вправі своїм рішенням визначати розмір земельного податку, що підлягає сплаті позивачем до державного бюджету за 2016 рік. Визначення розміру такого зобов'язання покладено на податковий орган, з урахуванням рішення суду у даній справі.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює правовідносини у сфері справляння податків та зборів, суд приходить до висновку про неправомірність встановленої відповідачем суми земельного податку встановленого спірним рішенням, а тому податкове повідомлення-рішення №1 від 25.06.2016 року підлягає скасуванню, а визначення розміру зобов'язання відповідачу слід здійснити з урахуванням встановленим рішенням суду обставин.

Щодо зобов'язання відповідача зняти арешт з майна, що належить позивачу, накладений Актом опису майна ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 27.12.2016 року № 860/26-50-17-27, суд зазначає наступне.

Механізм застосування податкової застави органами фіскальної служби врегульовано приписами Податкового кодексу України та Порядком застосування податкової застави органами доходів і зборів, що затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №572 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.10.2013 за №1841/24373 (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 89.1 статті 89 Податкового кодексу України визначено підстави виникнення права на податкову заставу, зокрема абзацом 1 підпункту 89.1.2 вказаної статті передбачено, що право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом - з дня виникнення податкового боргу.

Таким чином, податкова застава є способом забезпечення виконання обов'язку зі сплати грошових зобов'язань, при її застосуванні обмежуються права платника податків щодо розпорядження власним майном.

Як свідчать матеріали справи, підставою для складення акту про опис майна слугувало нарахування податковим органом зобов'язання із сплати земельного податку спірним податковим повідомленням-рішенням.

Враховуючи, що судом встановлено протиправність визначеної відповідачем суми зобов'язання та відповідно скасування податкового повідомлення-рішення, скасуванню також підлягає арешт, накладений на майно позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи надані докази а також норми чинного законодавства суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 1 від 25.06.2016року винесене Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва.

3. Зняти арешт з майна ОСОБА_1 накладений Актом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва від 27.12.2016 року № 860/26-50-17-27.

4. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі1237,56грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Н.М. Клименчук