Справа № 814/2961/17
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2018 р. № 814/2961/17
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Брагаря В.С. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", вул. Дружби Народів, 8,Южноукраїнськ,Миколаївська область,55000

до відповідача:Головне управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6,Миколаїв,54001

про:визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.09.2017 р. № НОМЕР_1,

21 грудня 2017 року Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.09.2017 р. № НОМЕР_1.

Ухвалою від 26.12.2017 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в адміністративній справі № 814/2961/17.

04 січня 2018 року Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.12.2017 р. № 5.

Ухвалою від 19.01.2018 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в адміністративній справі № 814/41/18.

09 січня 2018 року Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.12.2017 р. № 5.

Ухвалою від 26.01.2018 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в адміністративній справі № 814/60/18.

27.02.2018 року Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою об'єднав адміністративні справи № 814/2961/17, №814/41/18 та №814/60/18 за позовом Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.09.2017 р. № НОМЕР_1, від 05.12.2017 р. № 5, від 05.12.2017 р. № 5 в одне провадження для спільного розгляду, та об'єднаним справам присвоїв № 814/2961/17.

Позовні вимоги Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (надалі - позивач) обгрунтовало тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті відповідачем з порушенням приписів діючого законодавства України, а саме: норм Податкового Кодексу України (надалі - ПК УКраїни), Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, Конституції України, а тому вказані рішення підлягають скасуванню, у звязку із чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Головне управління ДФС у Миколаївській області (надалі - відповідач) у запереченні на позов зазначив, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на законних підставах та відповідають чинному законодавству.

Відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача , за результатами якої складено акт від 19.08.2017 року № 1127/14-29-14-05/31948866 про результати документальної планової виїзної перевірки Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 31.03.2017, валютного та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.01.2014 по 31.03.2017, єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.03.2017 року (надалі - акт перевірки).

На підставі акту перевірки відповідачем 04.09.2017 року прийнято податкові - повідомлення - рішення № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.

18.09.2017 року позивач звернувся до ДФС України зі скаргою, в якій просив оскаржувані податкові - рішення скасувати.

Рішенням ДФС України від 24.11.2017 р. вих. № 27561/6/99-99-11-01-01-25 скасовано податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 04.09.2017 № НОМЕР_3, в частині донарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах із ТОВ «ІК ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ 2010», ТОВ «ОМЕН САРР», ТОВ «АКВА ФАВОРИТ», ТОВ «ВАВІЛОН ІНЖИНІРИНГ» і у відповідній частині штрафні санкції, № НОМЕР_2 в частині зменшення відємного значення обєкту оподаткування податком на прибуток внаслідок зменшення перевіркою інших витрат на суми сплаченого виконавчого збору та арифметичної помилки, допущеної при розрахунку завищення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток, а в іншій частині зазначені податкові повідомлення- рішення залишено без змін, а скаргу у відповідній частині - частково задоволено.

На підставі акту перевірки, з урахуванням рішення ДФС України від 24.11.2017 р. вих. № 27561/6/99-99-11-01-01-25, відповідачем 04.09.2017 року прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким нараховано штрафну санкцію на загальну суму 1 143 999, 30 грн.; податкове повідомлення-рішення від 05.12.2017 № 5, яким збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на прибуток на загальну суму 730 578 грн.; податкове повідомлення-рішення від 05.12.2017 № 5, яким збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на додану вартість на загальну суму 349 917 грн., з яких 233 278 грн. - податкове зобов'язання та 116 639 - штрафні санкції.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями рішеннями від позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 04.09.2017 року № НОМЕР_1, від 05.12.2017 року № 5, від 05.12.2017 року № 5, суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані: - проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Положенням про ведення касових операцій у Національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року № 637 визначено, що оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій (надалі - РРО) або використанням розрахункової книжки оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних розрахункової книжки).

Виходячи з вищезазначених норм неоприбуткування готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів не у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних розрахункової книжки).

Зокрема, якщо не співпадають суми фактичних надходжень до каси відповідно до сум зазначених у фіскальних звітніх чеках РРО (даних розрахункової книжки), виникають підстави для притягнення до юридичної відповідальності.

Судом встановлено, що відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 04.09.2017 року, яким нараховано штрафну санкцію на загальну суму 1 143 999, 30 грн. за неоприбуткування готівкових коштів на суму 228 799, 86 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року порушено провадження у справі № 915/1327/16 про банкрутство боржника - Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство».

Документальна планова виїзна перевірка позивача охоплювала період діяльності платника податків до 31.03.2017 року, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-XII (надалі - Закон № 2343) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) застосованих до дня введення мораторію.

Частиною 2 статті 19 Закону № 2343 визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, зі місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону № 2343 забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Відповідно до частини 7 статті 19 Закону "Про банкрутство" дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Постановою від 05 вересня 2017 року Вищий господарський суд України постановив провадження у справі № 915/1327/16 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" припинити.

Тобто, нарахована контролюючим органом в податковому повідомленні - рішенні від 04.09.2017 року № НОМЕР_1 штрафна санкція є безпідставною, оскільки в період з 31.01.2017 - 05.09.2017 охвачуються дією мораторію.

Що ж стосується нарахованої штрафної санкції до мараторію суд зазначає наступне.

Відповідачем встановлено порушення на суму 228 799, 86 грн. та нараховано штрафну санкцію, згідно абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995р. №436/95, із змінами і доповненнями.

Вказаний нормативно-правовий акт передбачає відповідальність саме за неоприбуткування у касах готівки.

Порядок оприбуткування готівки визначено Положенням про ведення касових операцій у Національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року № 637 (надалі - Положення № 637). Зокрема, пунктом 1.2 цього Положення оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до пункту 2.6 Положення № 637 вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням розрахункової книжки оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних розрахункової книжки).

Відповідачем зазначено, що перевіркою встановлено не оприбуткування готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книгах обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків реєстраторів розрахункових операцій на загальну суму 228 799, 86 грн. Зазначаючи, що було допущено порушення п. 2.6 гл. 2 Положення № 637.

Суд критично ставиться до такого твердження відповідача, оскільки облік в книзі обліку розрахункових операцій (надалі - КОРО) здійснюється на основі даних реєстратора РРО, а саме на підставі Z-звіту.

Сума готівки на місці проведення розрахунків повинна відповідати сумі, зазначеній у денному звіті РРО. А якщо використовували розрахункову книжку, то відповідати вона має загальній сумі продажів за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня. Дані денного звіту вносяться в КОРО, що вважається оприбуткуванням готівки.

Оприбуткування готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень підтверджується операціями по фіскальним чекам.

По фіскальному чеку № 0560 від 21.01.2016р. загальна сума продажу - 8 141 007, 35 грн. По фіскальному чеку №0561 від 22.01.2016р. загальна сума продаж - 8 307 741, 09 грн., оборот за день склав 166 733, 74грн. По фіскальному чеку №0562 від 23.01.2016р. загальна сума продаж - 8 388 241, 09 грн.

Тобто, підтверджується достовірність оприбуткування суми 166 733, 74грн.

По фіскальному чеку №0647 від 18.05.2016р. По фіскальному чеку №0646 від 17.05.2016р. загальна сума продаж - 10 786 067, 40 грн. По фіскальному чеку №0647 від 18.05.2016р. загальна сума продажу - 10 838 269, 28 грн., оборот за день склав 52 201, 88 грн.

По фіскальному чеку №0648 від 19.05.2016р. загальна сума продаж - 10923489,08 грн.

Тобто, підтверджується достовірність оприбуткування суми суми 52 201, 88грн.

По фіскальному чеку №0741 від 13.09.2016р. загальна сума продаж - 13 489 754, 42 грн. По фіскальному чеку №0742 від 14.09.2016р. загальна сума продаж - 13 559 168, 80 грн.; оборот за день склав 69 414, 38грн. По фіскальному чеку №0743 від 15.09.2016р. загальна сума продаж - 13 583 662, 21 грн.

З чого вбачається достовірність оприбуткування суми 69 414, 38грн.

Загальна сума оприбуткування 288 350, 00 грн.

Під час рознесення сум по журналу КОРО касиром позивача були допущені помилки щодо запису сум продажів готівкою на суму 59550,14 грн.: - 22.01.2016р. на суму - 11681,99 грн.; - 18.05.2016р. на суму - 45335,10 грн.; 14.09.2016р. на суму - 2533,05 грн.

Але, суд вважає за необхідне зазначити, що вказані помилки позивача є помилками під час ведення КОРО.

Вимоги по касовому обліку до платика:- в КОРО вклеєні Z-звіти за відповідний період: - в підприємства є касовий ордер, шо свідчить про оприбуткування готівки в касу підприємства; - готівка здана до банку, шо підтверджується видатковими касовими ордерами.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги по касовому обліку позивачем виконані про що свідчать: фіскальні чеки, витяги з КОРО, видаткові касові ордери про здійснення бухгалтерської операції на суму 228 799, 86 грн. згідно фіскальних чеків: №0561 від 22.01.2016р., №0647 від 18.05.2016р., №0742 від 14.09.2016р.

Крім того, жодна норма податкового законодавства не визначає, що незаповнення окремого розділу КОРО є беззаперечним доказом неоприбуткування готівки платником податку. Оскільки, позивачем відображена готівка у сумі 228 799, 86 грн., що підтверджується фіскальними чеками, витягами з КОРО, видатковими касовими ордерами про здійснення бухгалтерської операції, згідно фіскальних чеків: №0561 від 22.01.2016р., №0647 від 18.05.2016р., №0742 від 14.09.2016р., то наявними в матеріалах справи доказами підтверджується внесення та оприбуткування позивачем готівки у сумі 228 799, 86 грн., а отже, застосування відповідачем до позивача штрафних санкцій є необгрунтованим.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 05.12.2017 року № 5 суд виходить з наступного.

Перевіркою позивача встановлено завищення задекларованих показників у рядку 2180 Форми № 2 «Звіт про фінансові результати» «Інші операційні витрати» за період з 01.01.2015 року по 31.03.2017 року у загальній сумі 691 624 грн., у тому числі:

- за 2015 рік на суму 78 594 грн.,

- за 2016 рік на суму 313 030 грн.,

- за І квартал 2017 року на суму 300 000 грн. за рахунок завищення сум штрафів.

Також в обґрунтування виявленого факта «завищення» на 69 1624 грн., в акті перевірки зазначено, що нарахування одночасно пені та штрафу фактично є подвійною відповідальністю за порушення одного і того самого зобов'язання.

Відповідач в акті перевірки (сторінки акту перевірки 83-84) визначив перелік рішень господарського суду Миколаївської області (№ 915/361/13, № 915/1855/15), якими було визначено як остаточну суму штрафних санкцій за кожною окремою справою так і рішення суду про їх стягнення з позивача

Вказані рішення господарського суду Миколаївської області набрали законної сили і відповідно до закону є обовязковими до виконання.

Крім того, відповідач зазначив, що вказані відносини підпадають лише під цивільно-правові відносини, виходячи з правової позиції з п.1.6 листа Верховного суду України від 01.02.2016 року «Про висновки Верховного суду України у цивільних справах за II півріччя 2015 року». Тоді як штрафні санкції позивача були судом стягнуті в рамках господарських справ, по яким окрім Цивільного кодексу України судами були застосовані підстави для нарахування штрафних санкцій передбачені ст. 231 Господарського кодексу України.

Згідно з ст. 231 Господарського кодексу України, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до Пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необгрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому шо відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Умови договорів позивача, укладених з контрагентом ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЮУ АЕС» поряд із застосуванням пені містять додаткові умови про застосування штрафу у випадку несвоєчасного здійснення розрахунків у розмірі 7% від простроченої суми:

- №06-05/ПУ-34205/33 від 03.01.2014 р.;

- №06-05/ПУ-34208/ від 15.09.2014 р.;

- №06-25/ПУ-35972/25 від 09.02.2015 р.;

- №06-05/ПУ-35958/27 від 09.02.2015 р.;

- №06-05/ПУ -359857/26 від 09.02.2015р;

- №06-05/ПУ-35958 від 09.02.2015 р.

Тому, має місце підстава для нарахування неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Тобто, господарський суд Миколаївської області надав вірну правову оцінку щодо застосування штрафу у розмірі 7% відсотків на загальну суму 691 624 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, в податковому повідомленні-рішенні від 05.12.2017 року № 5 відповідач припустився математичної помилки при визначені суми завищення від'ємного значення обєкту оподаткування податком на прибуток. Замість суми 691 624 грн. в повідомленні-рішенні визначено суму 730 578 грн.

Вказане помилка відбулася через неправильний математичний підрахунок. А саме, в акті перевірки, відповідачем визначена сума завищення від'ємного значення обєкту оподаткування податком на прибуток за 2016 рік - на суму 1 585 805 грн. Математично правильною є сума 1 233 821 грн. (завищення за 2015 рік) + 313030 грн.(штрафи за рішеннями суду за 2016 рік) = 1546851 грн.

Таким чином помилка складає 1 585 805 грн. -1 546 851 грн. = 38954 грн.

На підставі вищевикладеного податкове повідомлення-рішення від 05.12.2017 року № 5 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 05.12.2017 року № 5, суд виходить з наступного.

Спірне податкове повідомлення-рішення базується на викладених в акті перевірки висновках відповідача щодо наступних порушень: п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст.198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість на 305 909 грн.

Відповідно до висновків акту перевірки, контролюючим органом визначено завищення податкового кредиту по ПДВ на суму 147 589 грн. по взаємовідносинам з ПП ОСОБА_1, у зв'язку з не підтвердженням реальності здійснення господарської операції.

Між позивачем та ПП ОСОБА_1 укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів від 07.12.2012 № 139, де постачальник - ПП ОСОБА_1 зобов'язується проводити заправку автотранспорту покупця - Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", який зобов'язується сплачувати за придбані нафтопродукти кошти.

Позивачем до перевірки надано накладні та податкові накладні, які були виписані ПП ОСОБА_1 на адресу позивача, про що вказано в акті перевірки (сторінки акту перевірки 56-58). Крім того, в акті перевірки заначено, що податкові накладні зареєстровані в ЄРПН.

Тобто, наявність у платника податків податкових накладних, оформлених з дотриманням норм законодавства, є достатньою підставою для визначення податкового кредиту.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд зазначає, що правові відносини щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість регулюються Податковим кодексом України, ведення бухгалтерського обліку по податкових операціях встановлено Законом України від 16.07.1999р. № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (зі змінами і доповненнями) (далі - Закон про бухгалтерський облік).

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених документами.

Статтею 1 Закону Про бухгалтерський облік визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов'язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст. 9 цього ж Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону Про бухгалтерський облік, на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Порядок формування податкового кредиту з 01.01.2011 року визначений ст. 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, імя та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи-продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п.201.4 ст.201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно з п.201.6 ст.201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.8 ст.201 ПК України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, як вбачається з викладеного, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Водночас, суд зазначає, що нормами Податкового кодексу України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідач зазначив, що до перевірки не надано товарно-транспорті накладні, які б підтверджували рух товару від контрагента - постачальника ПП ОСОБА_1 на адресу позивача.

Позивач пояснив, що відповідно до договору № 139 від 07.12.2012 проведення заправок автотранспорту позивача відбувалось безпосередньо на АЗС контрагента, що підтверджується копією витягу з відомості про отримання ПММ за січень 2014 року, копією подорожнього листа автомобіля ЗАЗ-968 02573НК від 31.01.2014р., копією прийомного акту № 31.01.2014 року № 8, копією рахунку № 8 від 31.01.2014р., копією прийомного акту № 9447 від 31.01.2014 року, копією накладної від 31.01.2014 року 2, копією рахунку № 2 від 31.01.2014р. (том 4 арк. справи 66-73).

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.01.2015 р. у справі № 826/15167/13-а за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару.

Крім того, відсутність окремих реквізитів у первинних документах є лише окремим недоліком та не може спростовувати наявності у підприємства відповідних господарських операцій. Податкове законодавство не пов'язує відсутність деяких реквізитів з правом платника податків на податкові відрахування з податку на додану вартість або формування валових витрат. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Також, відповідно до ОСОБА_2 адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Суми податку на додану вартість відповідно до вище зазначених податкових накладних позивач включив до складу податкового кредиту з ПДВ, що підтверджується податковими деклараціями з податку на додану вартість за вказаний період.

Водночас, суд зазначає, що нормами податкового законодавства визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Разом з цим, єдиною підставою для настання відповідальності платника податку, є неможливість підтвердження сум податку, включеного до складу податкового кредиту, податковими накладними, проте, як вже встановлено судом, відповідна податкова накладна у позивача на час перевірки були наявні.

Відповідачем не надано до суду будь - яких доказів застосування до контрагента позивача фінансових санкцій, наявності вироків судів по закінченим кримінальним справам та інших допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності безтоварності (реальності) господарських операцій або порушення публічного порядку з боку контрагентів або позивача.

Крім цього, слід зазначити, що органи податкової служби не наділені повноваженнями за власною ініціативою визнавати нікчемними (недійсними) господарські угоди між двома субєктами господарювання з огляду на норми Закону Про державну податкову службу та ст.20 Податкового кодексу України.

В той же час, судом встановлено (доказів про інше відповідачем суду не надано) що у позивача була відсутня, як головна мета одержання доходу винятково або переважно за рахунок податкової вигоди. Навпаки, судом було встановлено намір здійснювати та фактичне здійснення реальної підприємницької діяльності позивачем.

Суд також дійшов висновку, що дії позивача, як платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідачем не наведено правової підстави та не надано належних доказів на підтвердження нікчемності укладеної позивачем з його контрагентом угоди.

Висновки відповідачем зроблені без дослідження усіх первинних документів та самого оспорюваного правочину.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивач включив до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість.

Отже, враховуючи те, що позивачем цілком правомірно віднесено суму до складу податкового кредиту, а також порушень законодавства, що регулює вказані питання судом не встановлено, суд приходить до висновку, що зменшення позивачу оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням розміру суми податку на додану вартість здійснено безпідставно та неправомірно, у зв'язку із чим оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню, як таке, що прийнято неправомірно.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.72 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (вул. Дружби Народів, 8, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000, ідентифікаційний код 31948866) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 39394277) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) від 04.09.2017 р. №.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) від 05.12.2017 р. №5.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) від 05.12.2017 р. №5.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (вул. Дружби Народів, 8, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000, ) судові витрати в розмірі 33 367, 45 (тридцять три тисячі триста шістдесят сім гривень сорок п'ять копійок) гривень.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 18.06.2018 року.

Суддя В.С. Брагар