Справа № 826/12775/17
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року м. Київ № 826/12775/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

встановив:

06.10.2017 ОСОБА_1 (ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (ГУ НП у м. Києві) про:

- зобов'язання здійснити нарахування їй премії за період з грудня 2015 по квітень 2017 року, відповідно до вимог Положення про преміювання поліцейських ГУ НП у м. Києві від 21.06.2016 №542;

- стягнення нарахованої премії за період з грудня 2015 року по квітень 2017 року;

- стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 15.11.2016 по 27.02.2017 та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.07.2017 по дату проведення відповідних виплат.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач в порушення вимог закону, не здійснив негайне поновлення її на посаді згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16, що призвело до невиплати заробітної плати у період з 15.11.2016 по 27.02.2017 та більше того, тривалий період не нараховував премії, що у свою чергу, передбачає необхідність захисту порушених прав у судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2017 відкрито провадження у справі, проведеного підготовчі дії і призначено справу до судового розгляду.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснено відповідно до приписів нової редакції КАС України, за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги до ГУ НП у м. Києві підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові та письмових поясненнях, а також наданих у справу доказах.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. Усно пояснила, що позовна вимога у частині нарахування премії не підлягає задоволенню, оскільки на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16 позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, визначеному чинним законодавством. Крім того, наголосила, що питання виплати премії належить до дискреційних повноважень відповідача.

В подальшому, учасниками справи подано клопотання про розгляд справи у їх відсутність, а відтак, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 №1015 о/с «Щодо особового складу» підполковника міліції ОСОБА_1 (С-617065), начальника циклу технічної підготовки Київського училища професійної підготовки працівників міліції звільнено 06.11.2015 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Наказом ГУ НП у м. Києві від 07.11.2015 №71 о/с «Щодо особового складу» ОСОБА_1 (С-617065), підполковник міліції, відповідно до пунктів 9 та 12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, у порядку переатестування 07.11.2015 призначено старшим інспектором тренінгового центру №2, присвоєно спеціальне звання «підполковник поліції».

Згідно наказу ГУ НП у м. Києві від 29.02.2016 №181 о/с, підполковника поліції ОСОБА_1 (С-6170695), старшого інспектора тренінгового центру №2 звільнено зі служби в поліції, згідно з пункту 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у м. Києві від 29.02.2016 №181 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 (С-6170695), старшого інспектора тренінгового центру №2 зі служби в поліції, поновлено підполковника поліції ОСОБА_1 (С-6170695) на службі в ГУ НП у м. Києві, стягнуто з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 по 14.11.2016 у розмірі 56332,50 грн.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 в частині поновлення ОСОБА_1 на службу в ГУ НП у м. Києві та в частині стягнення з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 6742,50 грн звернута до негайного виконання.

Разом з тим, наказом ГУ НП у м. Києві від 28.12.2016 №1015 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (С-617065) поновлено на службі в поліції, на посаді старшого інспектора тренінгового центру №2, з 01.03.2016. Тобто після перегляду рішення суду в апеляційному порядку та набрання ним законної сили.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 28.02.2017 №201 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 призначено старшим інспектором сектору дільничих офіцерів поліції відділу превенції Печерського управління поліції та звільнено з посади старшого інспектора тренінгового центру №2.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 05.07.2017 №697 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 10.07.2017.

В подальшому, після звільнення, позивач звертався до відповідача із запитами про розмір та види грошового забезпечення для обчислення пенсії.

Листом управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у м. Києві від 10.08.2017 №Н-54із/125/30/01-2017 позивачу надана довідка про грошові види забезпечення за останні повні 19 місяців перед звільненням та довідка про встановлений розмір премії.

Позивач, отримавши вказану довідку дійшла висновку, що її право на грошове забезпечення відповідачем порушено, оскільки у період з 15.11.2016 по 27.02.2017 їй не виплачено заробітну плату, а в період з грудня 2015 по квітень 2017 року відповідачем взагалі не нараховано премію. Водночас, при звільненні у липні 2017 року відповідач не виплатив заробітну плату за період з 15.11.2016 по 27.02.2017, а відтак, на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримку розрахунку за період з 10.07.2017 по дату проведення відповідних виплат.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд по-перше, вважає за необхідне зазначити що в ході розгляду даної справи представником відповідача здійснено посилання на необхідність застосування до даних правовідносин законодавства, що регулює порядок проходження публічної служби, а відтак, і передбачений КАС України у такому випадку місячний строк звернення до суду.

Однак, суд виходить з того, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 та, зокрема пункту 2.1 його мотивувальної частини, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

При цьому, слід зазначити, що частина третя статті 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017, така ж вимога міститься і у новій редакції), якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Частина друга статті 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Таким чином, суд не вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а відтак і наявність підстав для оцінки причин пропуску строку поважними.

Що ж стосується заявлених вимог по суті, то суд виходить з того, що статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУ НП у м. Києві здійснити нарахування ОСОБА_1 премії за період з грудня 2015 по квітень 2017 року відповідно до вимог Положення про преміювання поліцейських ГУ НП у м. Києві та стягнення з ГУ НП у м. Києві нарахованої премії за період з грудня 2015 по квітень 2017 року на користь ОСОБА_1, то в цій частині вони не підлягають задоволенню, зважаючи на наступні обставини.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у м. Києві від 29.02.2016 №181 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1, а також стягнуто з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 по 14.11.2016 у розмірі 56332,50 грн.

У вказаний період позивач перебувала у вимушеному прогулі.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, зазначеною нормою передбачено можливість особи звертатись до суду з позовом про поновлення порушеного права лише шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні.

Середній заробіток - це визначений за правовими нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу. Середній заробіток відображає регулярні виплати, зумовлені системами заробітної плати, і є типовим для даного працівника. Середній заробіток визначається з фактичної заробітної плати за минулий час.

При стягненні суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у справі №826/5209/16 суд керувався положеннями Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499, а також застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Позивачем не оскаржено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16 в частині розрахунку середнього заробітку.

Нормативно-правові акти, які врегульовують спірні правовідносини, передбачають стягнення за час вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення грошового забезпечення, яке обраховується у порядку визначеному чинним законодавством, натомість, вказані норми не передбачають можливості додаткового стягнення за вказаний період премій чи інших складових заробітної плати та їх додаткове нарахування.

Крім того, суд звернув увагу, що позивач просить стягнути суму премії за період з грудня 2015 по квітень 2017 року, обґрунтовуючи свої позовні вимоги Положенням про преміювання поліцейських ГУ НП у м. Києві.

Суд врахував, що вказаний нормативно-правовий акт міг застосовуватись лише до правовідносин, які виникли після набрання чинності Положення про преміювання поліцейських ГУ НП у м. Києві та не підлягав застосовуванню до правовідносин сторін щодо нарахування премій у період з грудня 2015 по червень 2016 року.

В Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ч. 2 ст. 13 Закону України «Про оплату праці»).

Отже, при вирішенні спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) у випадках і за умов, передбачених цими актами.

В свою чергу, питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Пунктом 2 Постанови про грошове забезпечення поліцейських визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29.04.2016 за №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Пунктом 1 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до пункту 3 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктами 6, 7 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 12 Розділу ІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.

Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Поліцейським поліції охорони виплата премії здійснюється щомісяця до 07 числа за минулий місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Крім того, відповідно до пункту 2 статті 4 Постанови про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції, - керівникам органів, закладів та установ Національної поліції надано право в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Отже, з вищенаведеного слідує, що преміювання є заохочувальними та компенсаційними виплатами, встановлення яких здійснюється шляхом прийняття керівником, на основі положення про преміювання і в межах своєї компетенції, рішення про преміювання осіб у межах фонду оплати праці та в залежності від їх вкладу в загальні результати роботи.

При цьому, доводи позивача з приводу характеристики своїх дій як належним чином виконаних повноважень суд вважає такими, що мають оціночний характер та мали б враховуватися відповідачем під час вирішення ним питання про встановлення розміру премії для позивача.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб'єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов'язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов'язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

В контексті вищенаведених норм, суд вважає, що питання про встановлення розміру премії для позивача належить до дискреційних повноважень відповідача.

З урахуванням аналізу вищевикладених норм матеріального права, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що премія за своїм змістом є засобом заохочення працівника, а не обов'язковим платежем, хоча такі виплати і входять до структури заробітної плати, та зазначає, що встановлення їх розміру є виключною компетенцією відповідних органів. Тобто, на думку суду, встановлення зазначених сум та дії відповідача з цього приводу є його дискреційними повноваженнями та не можуть змінюватися на розсуд суду.

Врахувавши викладені обставини та зважаючи на те, що премія призначається залежно від досягнень та вкладу в загальні результати роботи і таке повноваження є дискреційним повноваженням роботодавця, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, суд врахував, що частина періоду, за який позивач просить стягнути премію, була вимушеним прогулом у зв'язку з незаконним звільненням і за такий період у судовому порядку стягнуто середній заробіток, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 15.11.2016 по 27.02.2017 року, то суд дійшов висновку про їх задоволення, зважаючи на наступне.

Суд врахував, що статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень.

Відповідно до статті 14 КАС України (у редакції, яка діє з 15.12.2017) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Аналогічні за змістом положення було передбачено статтею 14 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017), зокрема, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини першої статі 256 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України (у редакції, яка діє з 15.12.2017) негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №826/5209/16 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у м. Києві від 29.02.2016 №181 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1, поновлено ОСОБА_1 на службі в ГУ НП у м. Києві, а також стягнуто з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 по 14.11.2016 у розмірі 56332,50 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за місяць звернуто до негайного виконання.

Відтак, судовим рішення, яке набрало законної сили, встановлено обов'язок відповідача негайно поновити ОСОБА_1 на службі у ГУ НП у м. Києві, у зв'язку з необхідністю ефективно поновити порушене право на працю та право на грошове утримання.

Суд дійшов висновку, що з моменту поновлення на службі, у осіб поновлюється відповідний правовий статус, за якого службова особа повинна виконувати передбачені законодавством та посадовою інструкцією обов'язки, а орган, у якому працює службовець зобов'язаний виплачувати грошове забезпечення. Поновлення на службі, в даному випадку, повинно було відбутись негайно, після винесення відповідного судового рішення.

Крім того, пунктом 6 Розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 в частині поновлення ОСОБА_1 на службу в ГУ НП у м. Києві підлягала негайному виконанню.

Разом з тим, наказом ГУ НП у м. Києві від 28.12.2016 №1015 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (С-617065) поновлено на службі в поліції, на посаді старшого інспектора тренінгового центру №2, з 01.03.2017.

Тобто, позивач з дня видання наказу - 28.12.2016 і до 27.02.2017 перебувала поза штатом та не отримувала грошового забезпечення.

Водночас, суд дійшов висновку, що період з 15.11.2016 по 28.12.2016 можна вважати вимушеним прогулом, оскільки незважаючи на наявність судового рішення про негайне поновлення позивача на службі, відповідач ухилився від виконання покладеного на нього обов'язку.

Враховуючи зазначені обставини та положення законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний був поновити позивача на посаді з 15.11.2016 та виплачувати грошове забезпечення як особі, яка перебуває на службі у ГУ НП у м. Києві.

Суд встановив, що у період з 15.11.2016 по 27.02.2017 грошове забезпечення позивачу відповідачем не нараховано та не виплачено.

При розрахунку розміру грошового забезпечення суд враховував, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становив 217,50 грн, а кількість календарних днів за які необхідно стягнути грошове забезпечення становить 105 дні (з 15.11.2016 по 27.02.2017).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення у розмірі 22837 грн 50 коп. (двадцять дві тисячі вісімсот тридцять сім гривень) 50 коп. за період з 15.11.2016 по 27.02.2017 року підлягають задоволенню.

Натомість, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.07.2017 по дату проведення відповідних виплат підлягають задоволенню частково, зважаючи на такі обставини.

Законом України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом Національної поліції) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Також дане питання не врегульовано й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в Нацполіції.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа №21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, до спірних правовідносин належить застосувати приписи КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Крім того, у випадку наявності спору щодо належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у статті 117 КЗпП України відшкодування у випадку вирішення спору на користь працівника.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні повинен був провести остаточний розрахунок з позивачем, у тому числі сплатити заробітну плату за період з 15.11.2016 по 27.02.2017, проте, судом встановлено, що відповідач не підтвердив проведення розрахунку з позивачем щодо належних йому сум при звільненні.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.07.2017 по дату винесення рішення, а саме - 18.06.2018.

Зі змісту Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, - який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Сума середнього заробітку, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у період з 10.07.2017 по 18.06.2018 становить: 217,50 х 344=74820 (сімдесят чотири тисячі вісімсот двадцять) грн.

Відповідно до частини першої статті другої КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 1, 2 статті 76 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. А тому рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись статями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (03164, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 10) про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 10) на користь ОСОБА_1 (03164, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за період з 15.11.2016 по 27.02.2017 у розмірі 22837 грн 50 коп. (двадцять дві тисячі вісімсот тридцять сім гривень п'ятдесят копійок).

Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 10) на користь ОСОБА_1 (03164, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.07.2017 по 18.06.2018 у розмірі 74820 (сімдесят чотири тисячі вісімсот двадцять) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення суми середнього заробітку в межах одного місяця у розмірі 6742 грн (шість тисяч сімсот сорок дві гривні) допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак