Справа № 800/284/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2018 року

Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

Суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

Секретар судового засідання: Горбатюк В.С.,

по справі № П/9901/326/18 (800/284/17),

учасників справи:

представника позивача, третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

21 вересня 2016 року ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом до Вищої ради юстиції (далі - відповідач, ВРЮ, правонаступник - Вища рада правосуддя, далі - ВРП) з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Вищої ради юстиції, яка рішенням від 18 лютого 2016 року відмовила у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 та зобов'язання відповідача розглянути питання про звільнення цієї судді за особливих обставин, а саме за порушення присяги судді.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на незаконність рішення Вищої ради юстиції від 18 лютого 2016 року № 405/0/15-16 про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6, оскільки вважає, що суддя ОСОБА_6 23 лютого 2012 року безпідставно відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника (ОСОБА_3, ОСОБА_4.) ОСОБА_2 на судові рішення у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності, чим позбавила позивача доступу до касаційного суду, а тому, ці її дії є порушенням присяги судді.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22 вересня 2016 року відмовив у відкритті провадження у справі з посиланням на те, що адміністративно-процесуальна дієздатність заявника у відносинах вирішення питання дисциплінарної відповідальності судді законодавчо обмежена (стаття 99 Закону України № 2453-VI), що вказує на відсутність законодавчих підстав для порушення адміністративної справи (арк. справи 1-3).

Позивач, не погодившись з вищенаведеною ухвалою Вищого адміністративного суду України, у зв'язку з тим, що вона перешкоджає доступу до суду, звернувся до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали ВАС України з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 КАС України. Просив суд задовольнити заяву, скасувати ухвалу, і передати справу на розгляд до ВАС України (арк. справи 18-20).

Постановою Верховного Суду України від 13 червня 2017 року заяву ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2017 року скасовано, а матеріали за позовною заявою передані до Вищого адміністративного суду України для вирішення питання про відкриття провадження у справі (арк. справи 50-51).

Підставою для передання справи, стали посилання Верховного Суду України, на те, що висновок ВАС України, про те, що ця справа є адміністративною, проте її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства є суперечливим, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення саме адміністративного, а не будь-якого іншого суду, публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Крім цього, Верховний Суд України зазначив, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 109 КАС, дійшовши висновку, що жоден адміністративний суд України не може розглянути справу за поданим позовом, суд відповідно до вимог частини шостої статті 109 КАС повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Проте ухвала ВАС України про відмову у відкритті провадження у справі такого роз'яснення не містить (арк. справи 51).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (арк. справи 54-55).

21 серпня 2017 року на адресу Вищого адміністративного суду від представника Вищої ради правосуддя надійшли заперечення проти позову, які обґрунтовані тим, що предметом даного позову не є перевірка законності актів ВРП, оскільки відповідно до вимог статті 95 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи оскарженню не підлягає.

До того ж відповідач зазначив, що позивач в позовній заяві посилався на те, що член ВРЮ Олійник А.С. під час перевірки заяви повинна була заявити самовідвід, оскільки як і ОСОБА_6 є суддею Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Проте такі посилання відповідач вважає необґрунтованими, оскільки рішення ВРЮ від 18 лютого 2016 року № 405/0/15-16 «Про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6.» ухвалено в нарадчій кімнаті у складі 13 її членів, з результатом голосування: « 13- «за», 0 - «проти», а член ВРЮ Олійник А.С. в голосуванні участі не брала, що відповідає ч. 7 статті 95 Закону України № 2453-VI.

Окрім цього безпідставними вважає відповідач доводи позивача про те, що Вища рада юстиції не здійснювала розгляд питання про звільнення з посади судді за порушення присяги, оскільки у відповідності до ч. 2 статті 32 Закону України № 22/98-ВР провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводилося за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, а не було самостійним стягненням, розгляд якого потребував окремого врегулювання (арк. справи 62-67).

Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 09.01.2018 року, у зв'язку з початком роботи Верховного Суду, справу передано на розгляд з Вищого адміністративного суду України до Верховного Суду, та визначено колегію суддів у даній справі: Васильєву І.А. (доповідач), Пасічник С.С., Юрченко В.П., Хохуляк В.В., Ханову Р.Ф.

29 січня 2018 року на адресу суду, через канцелярію від представника третьої особи - ОСОБА_2 надійшли пояснення, які обґрунтовані тим, що відповідач при винесенні рішення від 18 лютого 2016 року № 405/0/15-16 порушив принципи законності, верховенства права та пропорційності, що виразилось в нехтуванні правами позивача (арк. справи 124-125).

06 лютого 2018 року відповідачем надісланий на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому останній посилався на такі самі обставини, що викладені в запереченнях на адміністративний позов від 21 серпня 2017 року, з врахуванням яких просив у задоволенні позову відмовити (арк. справи 130-135).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав надіслані раніше заперечення, та відзив, з урахуванням яких просив відмовити у задоволенні позову.

IІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, заперечення представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, з врахуванням висновків Верховного суду України, що стали підставою для повернення справи до Вищого адміністративного суду України встановила наступне.

У поданій скарзі до Вищої ради юстиції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 зазначив, що суддя ВССУ ОСОБА_6 ухвалою від 23 лютого 2012 року безпідставно відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2011 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 1 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права особистої власності на майно.

На думку заявника, при постановленні ухвали від 23 лютого 2012 року суддя ВССУ ОСОБА_6 допустила істотні порушення норм матеріального та процесуального права.

За результатами перевірки відомостей, викладених у заявах представника ОСОБА_4 - ОСОБА_15, член Вищої ради юстиції дійшла висновку про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді ВССУ ОСОБА_6 (висновок від 22 січня 2016 року).

На засіданні 26 січня 2016 року дисциплінарна секція Вищої ради юстиції дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді ВССУ ОСОБА_6 (арк. справи 69-71).

18 лютого 2016 року Вищою радою юстиції, за результатами розгляду висновку та матеріалів перевірки, проведеної членом Вищої ради юстиції Олійник Аллою Сергіївною за відомостями, викладеними у заявах представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6, у зв'язку з відсутністю підстав, для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, внаслідок спростування доводів представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про істотне порушення суддею норм цивільного процесуального права, прийнято рішення № 405/0/15-16 про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 (арк. справи 69-71).

Отже звернення позивача до суду, на його думку, обумовлено бездіяльністю відповідача, яка виразилась у винесенні ним рішення від 18 лютого 2016 року № 405/0/15-16 про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6, та, як наслідок, наявність/або відсутність підстав для зобов'язання відповідача розглянути питання про звільнення цієї судді за особливих обставин, а саме, за порушення присяги судді.

Тобто фактично, в даній справі позивачем оскаржується (на його думку) бездіяльність відповідача, який рішенням відмовив у відкритті дисциплінарного провадження щодо судді.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає наступне.

IV. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД ТА МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ.

За змістом частини 4 статті 22 КАС України, Верховному Суду як суду першої інстанції, окрім іншого, підсудні справи щодо оскарження дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Статтею 55 Конституції України, встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Порядок дисциплінарного провадження щодо суддів врегульований Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цією статтею.

Відповідно до частин 1, 2 статті 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Право на звернення зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх представників.

Відповідно до статті 94 Закону № 2453-VI, до органів, що здійснюють дисциплінарне провадження щодо судді відносяться:

1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України - щодо суддів місцевих та апеляційних судів;

2) Вища рада юстиції - щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.

Відповідно до частини 1 статті 95 цього Закону дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення.

Відповідно до частини 7 статті 95 Закону № 2453-VI питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті вирішує орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів. Член органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, який проводив перевірку, не бере участі у прийнятті рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи оскарженню не підлягає.

V. ОЦІНКА СУДУ.

З аналізу вищевикладених положень Закону № 2453-VI вбачається, що право на звернення зі скаргою (заявою) до Вищої ради юстиції щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, має будь-яка особа.

Як вказувалось судом вище, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Необхідно зазначити, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових правовідносинах з відповідачем і саме, при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

При цьому у справі щодо оскарження дій та акта суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, установлення невідповідності діяльності органу державної влади хоча б одному із визначених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерію може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій/рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з вступної та описової частин оскаржуваного рішення, зі скаргою (заявою) до Вищої ради юстиції на дії судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 звертався ні позивач особисто, а представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, і за результатами розгляду скарги Вищою радою юстиції винесено рішення про відмову у відкритті дисциплінарного провадження стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України.

ОСОБА_4 самостійних вимог на предмет спору не заявляла, з окремим адміністративним позовом до суду з приводу дій (бездіяльності) відповідача не зверталась.

Як встановлено судом, мотивувальна частина рішення ВРЮ від 18 лютого 2016 року містить висновок про не встановлення під час проведення перевірки, порушення суддею ВССУ ОСОБА_6 норм цивільного процесуального права чи неналежного ставлення до службових обов'язків при винесенні ухвали від 23 лютого 2012 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника (ОСОБА_3, ОСОБА_4.) ОСОБА_2 на судові рішення у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності, внаслідок чого були відсутні підстави для притягнення цієї судді до дисциплінарної відповідальності.

До того ж, в цьому рішенні відповідач зазначив про надані письмові пояснення судді ОСОБА_6, яка повідомила, що 23 лютого 2012 року нею було постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки доводи касаційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 - ОСОБА_2, додані до неї матеріали, зміст оскаржуваних рішень не давали підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень; касаційна скарга не містила доводів про те, що «суди не розглянули заявлені позивачем вимоги, і безпідставно відмовили у прийнятті доказів; про порушення дослідження чи оцінки доказів, тобто про такі порушення, які б свідчили про незаконність судових рішень, ухвалених у цій справі». Доводи скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2, поданої до Вищої ради юстиції, фактично зводяться до того, що він не погоджується із постановленою суддею ухвалою від 23 лютого 2012 року, у зв'язку з чим у нього виникають сумніви в об'єктивності, неупередженості та справедливості судді.

При цьому жодних конкретних фактів про порушення суддею норм чинного законодавства при розгляді справи представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 не зазначив, а сама по собі незгода заявника із прийнятим рішенням не може свідчити про порушення присяги судді, або вчинення дій при розгляді справи, які б давали підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Проаналізувавши та дослідивши вищевикладене, відповідач дійшов висновку, що незгода судді з судовим рішенням не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь в його ухваленні, а порушення суддею норм цивільного процесуального права чи неналежного ставлення до службових обов'язків під час перевірки не встановлено.

З викладеного вбачається, що в даному випадку відповідач, реалізувавши владні повноваження щодо розгляду дисциплінарної скарги, за наслідками якої в рамках наданих повноважень прийняв відповідне рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи, з належним обґрунтуванням підстав, що передували його прийняттю, яке в свою чергу в силу вимог законодавства не підлягає оскарженню, жодним чином не порушив права, свободи та інтереси позивача. До того ж, відсутні підстави для зобов'язання відповідача розглянути питання про звільнення цієї судді за порушення присяги, внаслідок того, що відповідне рішення вже прийнято і відсутні підстави для повторного розгляду скарги.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За встановлених в цій справі обставин, та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення відповідача відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема є таким, що прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки обставини, які наведені позивачем, як підстава визнання протиправною бездіяльності відповідача жодним чином не підтверджують ознак його бездіяльності під час винесення рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 До того ж яке, як вказувалось судом вище в розрізі спеціальних норм оскарженню не підлягає.

Крім цього, 8 травня 2018 року на адресу суду, через канцелярію від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив суд вийти за межі позовних вимог у даній справі, та визнати додатково протиправною бездіяльність ВРП щодо розгляду заяви ОСОБА_4, яка була підтримана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_2, про звільнення судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_17 з посади судді за особливих обставин, а саме, за порушення присяги, і зобов'язати розглянути цю заяву. В обґрунтування клопотання представник позивача та третьої особи зазначає, що за участю ВРП на посаду судді Подільського районного суду м. Києва був призначений суддя ОСОБА_17., який приймав рішення про поділ спільного майна. Рішенням відповідача від 12 вересня 2017 року за № 2675/0/15-17, його звільнено з посади судді, у зв'язку з поданням заяви про відставку від 30 серпня 2017 року. Разом з тим, факти порушення суддею ОСОБА_17 присяги судді були зазначені третьої особою у заяві до відповідача, яка просила його звільнити разом із суддею ОСОБА_6, однак відповідач цю частину заяви взагалі не розглянув (арк. справи 185-187).

Суд звертає увагу, що вищенаведені доводи позивача про те, що відповідач частину заяви щодо ОСОБА_17 взагалі не розглянув, спростовуються текстом оскаржуваного рішення ВРЮ від 18.02.2016 року, в описовій частині якого йдеться про те, що 10.12.2015 року ВРЮ прийняла рішення № 1169/0/15-15 про направлення матеріалів за заявами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у частині вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_17 за порушення присяги судді до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (арк. справи 28).

Проте позивач, або третя особа, вважаючи, що їх права порушені не розглядом заяви щодо судді ОСОБА_17, з окремим позовом як на дії чи бездіяльність ВРЮ, або ВВКС України до суду не звертались, а оскарження рішення відповідача від 12.09.2017 року № 2675/0/15-17 може бути предметом окремого провадження. До того ж, рішенням ВРП від 12.09.2017 року за № 2675/0/15-17 суддю ОСОБА_17 було звільнено з посади судді Подільського районного суду м. Києва у зв'язку з поданням заяви про відставку (арк. справи 81).

Відповідно до ч. 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, отже законодавчо визначених правових підстав для виходу за межі позовних вимог суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення Верховного Суду як суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення Верховного Суду подається безпосередньо до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складено 26.06.2018 року.

Головуючий Васильєва І.А.

Судді: Пасічник С.С.

Юрченко В.П.

Ханова Р.Ф.

Хохуляк В.В.