Справа № 821/1042/17
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 р.м. ОдесаСправа № 821/1042/17

Категорія: 3 Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Танасогло Т.М., Запорожана Д.В.,

при секретарі - Андроновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Херсонському прикордонному загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення коштів, а саме: за бойове чергування на відділі прикордонної служби "Червоний Чабан" ("Преображенка"), оперативно-бойовій комендатурі "Сиваш", на відділі прикордонної служби "Херсон" у серпні-листопаді 2015 року, січні, лютому, березні, квітні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні 2016 року; компенсації витрат (добові) за відрядження в серпні, вересні, жовтні та листопаді 2015 року, січні - квітні 2016 року; частини одноразової грошової допомоги при звільненні; компенсації за невикористані 20 діб щорічної відпустки за 2015 рік; компенсації за неотримане речове майно.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції, всупереч положень КАС України, не встановлено належного відповідача у справі, а також примусово змінено характер позовних вимог з немайнових на майнові.

При цьому, апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин накази та інструкції Міністерства Оборони України, що регламентують порядок та правила проходження служби військовослужбовцями ЗСУ, а не спеціальне законодавство, що регулює проходження військової служби в державній прикордонній службі України.

В свою чергу, висновок суду першої інстанції про відсутність у позивач права на отримання коштів за бойове чергування, компенсації витрат за відрядження, частини одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за неотримане речове майно, на думку апелянта, зроблено без повного дослідження пояснень та доводів позивача, а також без належного дослідження зібраних матеріалів у справі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 295-ос від 09 липня 2015 року ОСОБА_1 призваний по мобілізації Херсонським ОМВК, відповідно до указу Президента України від 14 січня 2015 ркоу № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» та зарахований до списків особового складу Херсонського прикордонного загону з 09 липня 2015 року, обіймав посаду офіцера групи інформаційно-аналітичного забезпечення оперативно-розшукового відділу по 31 травня 2016 року, а з 01 червня 2016 року начальника 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Херсонського прикордонного загону.

Крім того, 08 липня 2016 року ОСОБА_1 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, строком на 6 місяців.

В свою чергу, 13 січня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу наказом №20-ос, на підставі пункту "ж" (які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах передбачених абз.2 ч.3 ст.23 Закону) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому, вважаючи, що за час проходження військової служби у Державній прикордонній службі України позивач безпідставно не отримав сум компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за неотримане речове майно, винагороди за бойове чергування, частини одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації витрат за відрядження, останній звернувся до суду з адміністративним позовом

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

В даному випадку, ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

При цьому, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, визначено порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

В свою чергу, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Судовою колегією встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності невиплати позивачу за час проходження військової служби у Державній прикордонній службі України сум компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за неотримане речове майно, винагороди за бойове чергування, частини одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації витрат за відрядження.

В свою чергу, щодо правомірності невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, позивач вважає, що при звільненні з військової служби йому протиправно не виплачено грошову компенсації за невикористані 20 діб щорічної відпустки у 2015 році.

При цьому, зазначений висновок позивача ґрунтується на тому, що ним у 2015 році використано лише 15 діб щорічної відпустки, тоді як він проходив військову службу за призовом осіб офіцерського складу, відповідно до п. 3 Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, а тому згідно ч. 2 ст. 10-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» у нього наявні невикористані 20 діб щорічної відпустки за 2015 рік.

В свою чергу, суб`єкт владних повноважень не погоджується зі вказаними висновками позивача та вважає, що останній проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а тому йому правомірно надано лише 15 діб щорічної відпустки, відповідно до ч. 2 ст. 10-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Між тим, колегія суддів погоджується з посиланнями позивача, що Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини.

При цьому, згідно п. 305 вказаного Положення, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

Так, поняття особливого періоду наведене у ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, частиною 6 статті 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», встановлено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

В даному випадку, із зібраних матеріалів справи вбачається, що наказом начальника 79 прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління ДПС України № 295-ос від 09 липня 2015 року, позивача, призваного на військову службу по мобілізації, зараховано до списків особового складу та всі види забезпечення, починаючи з 09 липня 2015 року.

При цьому, у якості підстави для видання відповідного наказу зазначено Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивача у 2015 році призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а тому йому правомірно надано у 2015 році лише 15 діб щорічної відпустки, з урахуванням повних 5 місяців служби до кінця календарного року.

В свою чергу, вказаний висновок колегії суддів не суперечить положенням п. 305 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009.

В частині правомірності невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно після його звільнення з військової служби, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до п. 1 ст. 9-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 вказаної статті встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому, порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.

Згідно п. 3 вказаного порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 вказаного порядку встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

В даному випадку, вищезазначеними положеннями спеціального законодавства передбачено право військовослужбовців на отримання замість належних військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини.

Між тим, виплата такої компенсації має здійснюватись лише дійсним військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби та до моменту виключення зі списків військовослужбовців відповідної частини.

В даному випадку, позивача, як військовослужбовць, звільненений у запас, не має права на отримання спірної грошової компенсації.

Крім того, вищевикладені висновки колегії суддів відповідають правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2013 року у справі №21-286а13 та від 10 грудня 2013 року у справі №21-415а13.

В частині правомірності невиплати позивачу грошової винагороди за бойове чергування, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, позивач вважає, що при звільненні з військової служби йому протиправно не виплачено грошову винагороду за бойове чергування в серпні, вересні, жовтні, листопаді 2015 року, січні, лютому, березні 2016 року.

В свою чергу, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20 червня 2008 року № 425, визначено порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби).

При цьому, згідно пп. 3.17.2 вказаної Інструкції, винагорода за бойове чергування (бойову службу) військовослужбовцям виплачується в таких розмірах на місяць: екіпажів літаків і вертольотів за час бойової служби вночі (22-00 - 6-00), - 5 відсотків посадового окладу за кожний виліт з охорони державного кордону України та виключної (морської) економічної зони України, але не більше 30 відсотків на місяць; іншим військовослужбовцям, які згідно з підпунктом 3.17.1 цієї Інструкції мають право на винагороду, а також військовослужбовцям, прикомандированим на прикордонну заставу (відділення відділу прикордонної служби), корабель, катер, судно наказами відповідних начальників (командирів), за час бойового чергування (бойової служби), - 4 відсотки посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30 відсотків на місяць.

Відповідно до пп. 3.17.3 вказаної Інструкції, винагорода за бойове чергування (бойову службу) військовослужбовцям нараховується від посадових окладів за основною або тимчасовою посадою.

Згідно пп. 3.17.4 вказаної Інструкції, винагорода за бойове чергування (бойову службу) виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказів відповідних начальників (командирів) органу Держприкордонслужби про виплату винагороди. Підставою для видання наказу є рапорт відповідних начальників (командирів) підрозділів, у якому зазначаються військовослужбовці, які залучалися до несення бойового чергування (бойової служби).

В даному випадку, обов`язковою умовою для виплати військовослужбовцю винагороди за бойове чергування є рапорт відповідних начальників (командирів) підрозділів, у якому зазначаються військовослужбовці, які залучалися до несення бойового чергування (бойової служби).

При цьому, із зібраних матеріалів та пояснень у справі вбачається, що позивач не включався до відповідних рапортів у спірний період, а як наслідок йому не нараховувалась відповідна допомога.

В свою чергу, позивачем не оскаржено дій, або бездіяльності начальників (командирів) відповідних підрозділів, у яких на його думку він здійснював бойове чергування, а тому у межах спірних правовідносин суд не може надавати оцінку правомірності останніх.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача грошової винагороди за бойове чергування.

В частині правомірності невиплати позивачу добових за час перебування у службових відрядженнях, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до пункту 2.9 Інструкції про службові відрядження військовослужбовців Державної прикордонної служби України в межах України та за кордон, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30 липня 2012 року № 582, військовослужбовцям, які за період перепідготовки (підвищення кваліфікації) або під час виконання службових завдань з охорони державного кордону відповідно до законодавства мають право на харчування за рахунок держави, добові не виплачуються.

В свою чергу, згідно постанови КМУ від 29 березня 2002 року № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту», за встановленими нормами та за рахунок держави харчуванням забезпечуються військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і безпосередньо несуть службу з охорони державного кордону на прикордонних заставах, у відділеннях інспекторів та дільничих інспекторів прикордонної служби, відділеннях застосування технічних засобів охорони кордону, кінологічних відділеннях та відділеннях силової підтримки відділів Державної прикордонної служби, на контролерських постах, у відділеннях прикордонного контролю, прикордонних оперативних відділеннях, оперативних пунктах.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач мав право на харчування за рахунок держави у відповідних відрядженнях, а як насліок не мав права на отримання відповідних добових.

Між тим, у межах спірних правовідносин судом не перевіряється правомірність дій, рішень, або бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо документального оформлення відрядження позивача та забезпечення його харчуванням у таких відрядженнях.

В частині правомірності невиплати позивачу частини одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно пп. 4.10.1 п. 4.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

При цьому, позивач вважає, що розмір виплаченої йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення є заниженим, так як при її обрахунку до суми місячного грошового забезпечення безпідставно не враховано отриманих сум щомісячної додаткової грошової винагороди та компенсації прибутку на доходи фізичних осіб.

В даному випадку, Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 лютого 2016 року № 73, визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці) та займають посади в Держприкордонслужбі, регіональних управліннях Держприкордонслужби, в загонах морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), в розвідувальному органі Держприкордонслужби, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода).

При цьому, пунктом 8 вказаної Інструкції встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності не включення до місячного грошового забезпечення отриманої щомісячної додаткової грошової винагороди при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Крім того, є помилковими посилання позивача на положення ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як у вказаній статті лише перераховано можливі компоненти складу грошового забезпечення військовослужбовця, тоді як пункт 8 вказаної Інструкції є спеціальною нормою для військовослужбовців Держприкордонслужби, що, зокрема, впливає на порядок обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Між тим, згідно п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року N 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

При цьому, колегія суддів вважає, що вказана виплата не є частиною грошового забезпечення військовослужбовця, а носить компенсаторний характер щодо сум податку, стягнутого з вже нарахованої суми грошового забезпечення військовослужбовця.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності не включення до місячного грошового забезпечення щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Крім того, варто зазначити, що отримавши одноразову грошову допомогу саме як військовослужбовець при звільненні зі служби, позивач має право на отримання компенсації утриманої суми податку з доходів фізичних осіб з такої допомоги.

Між тим, є безпідставними посилання позивача на порушення його прав ухвалою від 13 вересня 2017 року, якою задоволено його заяву про зміну позовних вимог, так як така ухвала приймалась саме на підставі заяви позивача.

Крім того, у подальшому позивачем подавались заяви про уточнення позовних вимог.

При цьому, варто відзначити, що судом першої інстанції вірно встановлено Херсонський прикордонний загін у якості належного відповідача у справі, як окремий орган охорони державного кордону у якому проходив службу позивач.

Більш того, саме позивачем визначено вказаний орган у якості відповідача по справі.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2018 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Т.М. Танасогло

Д.В. Запорожан