Справа № 527/2505/17
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 р. м. ХарківСправа № 527/2505/17

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Гуцала М.І.

суддів: Мельнікової Л.В. , Бенедик А.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15.03.2018, суддя Олефір А.О., (повний текст складено 15.03.18) по справі № 527/2505/17

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України з вимогами про:

- визнання п. 51 протоколу № 72 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 19 серпня 2016 року щодо відмови в розгляді документів про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України №499 від 28 травня 2008 року та повернення їх на доопрацювання протиправним та недійсним.

- зобов'язання Міністерство оборони України розглянути питання про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України №975 від 25 грудня 2015 року, як інваліду 2 групи з 02 липня 2015 року, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, що пов'язані із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з врахуванням того, що відповідно до п. «б» статті 16-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач незаконно та безпідставно відмовився призначати йому одноразову грошову допомогу відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», повернувши документи на дооформлення до військомату.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 15.03.2018 позов задоволено.

Визнано п. 51 протоколу № 72 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 19 серпня 2016 року щодо відмови в розгляді документів про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України №499 від 28.05.2008 та повернення їх на доопрацювання протиправним та недійсним.

Зобов'язано Міністерство оборони України розглянути питання про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України №975 від 25.12.2015, як інваліду 2 групи з 02.07.2015, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, що пов'язані із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з врахуванням того, що відповідно до п. «б» статті 16-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення внаслідок грубого порушення норм ч.ч. 1, 2 ст. 122; ч. 4 ст, 123 та п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю

Позивач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить розгляд справи проводити за його відсутності.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів 19.06.2018 в порядку письмового провадження. Разом з тим, з врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Перевіривши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що згідно Довідки № 113 від 07.03.2008, ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов'язку РАфганістан в період з 17.12.1982 по 26.12.1984 (а.с.15).

Позивачу за результатами первинного огляду МСЕ 14.07.2008 була встановлена ІІІ група інвалідності до 01.08.2009, причиною якої є захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернац. обов'язку в ДРА, що підтверджується довідкою сер. МСЕ № 0097120 (а.с. 10).

02.07.2009 було проведено повторно огляд ОСОБА_1 за результатами якого ІІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернац. обов'язку в ДРА, продовжено до 01.08.2012 (а.с. 10).

05.07.2012 було проведено повторно огляд ОСОБА_1 за результатами якого встановлено ІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку в ДРА (а.с. 10).

Позивач 19.05.2016 звернувся до військового комісара Глобинського РВК із заявою для отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із отриманням інвалідності, пов'язаної із проходженням військової служби в республіці Афганістан (а.с. 17).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 72 від 19.08.2016, комісія дійшла висновку про необхідність направлення на доопрацювання документів, поданих на розгляд особами з числа колишніх військовослужбовців, у тому числі відносно ОСОБА_1 (Полтавський ОВК, дата звільнення 26.12.1984, дата встановлення інвалідності - 14.07.2008) номер в списку 51, оскільки в наданих матеріалах немає підтверджень настання інвалідності під час проходження військової служби, як це передбачено пп. 4 п. 2 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 (а.с.9).

Листом від 20.11.2017 № 10/2330 Полтавський обласний військовий комісаріат повідомлено позивача про прийняте рішення (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду висновку Полтавського ОВК та документів позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновкам суду першої інстанції, з огляду на таке.

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є оцінка правомірності дій відповідача, щодо повернення для доопрацювання документів позивача, для призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленою йому ІІ групи інвалідності, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Так, відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Отже, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 справа № 21-446а14 та від 21.04.2015 справа № 21-135а15.

Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Частиною 9 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно діючого механізму призначення і виплати одноразової грошової допомоги, визначеного як на час встановлення позивачеві інвалідності (постанова КМУ від 28.05.2008 № 499 «Про затвердження порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб»(надалі - Порядок № 499), так і на час звернення із заявою для отримання одноразової грошової допомоги (постанова КМУ від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (надалі - Порядок № 975), законодавцем було встановлено два альтернативні варіанти рішень, які можуть прийматися розпорядником бюджетних коштів за результатами розгляду документів особи, яка претендує на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності - призначення допомоги або відмова у її призначенні. Зазначеними нормативно-правовими актами не було надано Міноборони як розпоряднику бюджетних коштів приймати рішення про направлення документів на доопрацювання.

Щодо доводів апеляційної скарги про необгрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин Порядку № 975.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок №975), яка набрала чинності 24.01.2014.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності -дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, яка була встановлена вперше під час чергового повторного огляду органами МСЕК 05.07.2012 та підтверджена при такому ж черговому повторного огляді МСЕК 06.07.2015, хоча первинний огляд був здійснений МСЕК 14.07.2008, за наслідками якого була встановлена ІІІ група інвалідності.

Разом з тим, на день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статей 16-1, 16-2, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (19.05.2016), діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах. Відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №822/6069/15.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Порядок №975 не містить жодних обмежень щодо неможливості застосування його до осіб, які отримали первинну інвалідність до 01.01.2014 та до осіб, які проходили строкову військову службу в країнах, де велись бойові дії.

Проте, всупереч приписів вказаного Порядку Міністерство оборони України не прийняло передбаченого рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Натомість, прийняття рішення про направлення документів на доопрацювання порядком не передбачено.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку щодо протиправності рішення Міністерства оборони України, оформленого відповідним протоколом, про повернення документів позивача на доопрацювання, проте обрав неналежний спосіб захисту прав позивача у вигляді визнання протиправним та недійсним протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 19.08.2016 №72 в частині, що стосувалась позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що протокол сам по собі не є рішенням, а є документальною формою фіксації подій та прийнятих рішень, тому належним способом захисту прав позивача в цій частині буде скасування відповідного рішення, оформленого протоколом. При цьому враховується, що вимоги про протиправність (недійсність, скасування) індивідуального акту фактично є одним і тим же способом захисту, сформульованим у різних словесних формах. Скасування оскарженого акту суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується судом на підтвердження того, що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.

Вказані обставини є підставою для зміни судових рішень в частині обрання способу захисту прав позивача.

Також, враховуючи, що питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю строкової військової служби відповідачем не вирішено, оскільки документи повернуті на доопрацювання, в межах розгляду цієї справи, судами безпідставно було покладено на Міністерство оборони України обов'язок розглянути питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у відповідності до п. «б» ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ.

Слід зазначити, що задовольняючи позов в цій частині, суд фактично встановили право позивача на отримання одноразової грошової після звільнення з військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Натомість, такі висновки є необґрунтованими, оскільки суд не звернув уваги, що питання виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям було врегульовано статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, яка діяла станом на час спірних правовідносин), яка передбачала значний перелік підстав настання права на отримання одноразової допомоги, в тому числі в залежності від часу настання інвалідності.

Таким чином, визначення судом конкретного рішення, яке має бути прийнято суб'єктом владних повноважень за результатом розгляду заяви, за умови, що передбаченого законом рішення такий суб'єкт ще не приймав, є передчасним і не буде відповідати засадам і завданню адміністративного судочинства, яке полягає у здійснені судового контролю правомірності тих рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.

За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на Міністерство оборони України обов'язку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 із прийняттям відповідного рішення згідно вимог законодавства.

Вказані обставини є підставою для зміни судового рішення в частині обрання способу захисту прав позивача.

Щодо стверджень заявника апеляційної скарги про пропущення позивачем шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, встановленого ч.2 ст.122 КАС України.

Вважаючи такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими, суд апеляційної інстанції виходить з правових висновків, до яких дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 14.03.2018 по справі №1519/983/2012. Зокрема, суд касаційної інстанції зазначив, що перебування особи на військовій службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю, а тому необхідно керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про порушення судом вимог ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України про незалучення до участі у справі Полтавського обласного військового комісаріату в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Міноборони.

Колегія суддів повторно зауважує, що предметом спору у даній справі є оцінка правомірності дій відповідача щодо повернення для доопрацювання документів позивача, для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, а не правомірність прийнятого рішення про відмову на оцінку та вирішення яких Військкомат не наділений повноваженнями. При цьому зауважується про виключну компетенцію (дискрецію) саме Міноборони на вирішення питання про призначення та виплату допомоги при розгляді поданих позивачем документів, на оцінку та вирішення яких військкомат не наділений повноваженнями.

За правилами ст. 315, ч. 4 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні з доповненням її мотивувальної та резолютивної частин висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав у задоволенні частини позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги щодо пропушення позивачем строку реалізації права на призначення допомоги та відсутності інших підстав для її отримання не можуть спростовувати висновки суду, оскільки предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача з приводу прийняття рішення за наслідками розгляду звернення позивача про призначення одноразової грошової допомоги, а не рішення про відмову у її призначенні.

Виходячи із приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись 139, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, ч. 4 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляцій скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15.03.2018 по справі № 527/2505/17 змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини судового рішення в наступній редакції:

«Скасувати рішення, оформлене Протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 19 серпня 2016 року №72 в частині повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги на адресу Полтавського обласного військового комісаріату».

Викласти абзац третій резолютивної частини судового рішення в наступній редакції:

«Зобов'язати Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо наявності підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, відповідно до ст.16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

В іншій частині рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15.03.2018 по справі № 527/2505/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М.І. Гуцал
Судді Л.В. Мельнікова А.П. Бенедик

Повний текст постанови складено та підписано суддями 21.06.2018