Справа № 453/194/15-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року

Київ

справа №453/194/15-а

адміністративне провадження №К/9901/19464/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В., Кравчука В.М. -

розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Славської селищної ради (далі - Сільрада), третя особа: ОСОБА_1, про скасування рішення,

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними та скасувати рішення Сільради від 24 квітня 2014 року № 1979 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства»; від 12 червня 2014 року № 2024 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1.»; від 12 червня 2014 року № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства»; від 31 липня 2014 року № 2092 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1.»; від 31 липня 2014 року № 2093 «Про скасування рішення № 1979 від 24 квітня 2014 року та № 2025 від 12 червня 2014 року» в частині надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства на вулиці Устияновича в селищі Славське Сколівського району Львівської області із земель сільськогосподарського призначення; зобов'язати Сільраду внести на розгляд чергової сесії питання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,21 га у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку на вулиці Устияновича, 3 в селищі Славське Сколівського району Львівської області.

Сколівський районний суд Львівської області постановою від 09 червня 2015 року позов задовольнив частково. Визнав протиправними та скасував рішення сесії Сільради від 12 червня 2014 року № 2024 «Про розгляд заяви ОСОБА_1.»; від 31 липня 2014 року № 2092 «Про розгляд заяви ОСОБА_1.»; від 31 липня 2014 року № 2093 «Про скасування рішення № 1979 від 24 квітня 2014 року та від 12 червня 2014 року № 2025» в частині надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства на вулиці Устияновича в селищі Славське Сколівського району Львівської області із земель сільськогосподарського призначення.

Рішення обґрунтував тим, оскаржувані рішення порушують права та законні інтереси позивача як співвласника житлового будинку.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10 вересня 2015 року та Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 червня 2017 року це рішення залишили без змін.

ОСОБА_1 25 липня 2017 року подала заяву про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017 року. Просить Верховний Суд України переглянути оспорене рішення відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду касаційної інстанції, з підстави неоднакового застосування норм матеріального права, що підтверджується рішеннями Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2011 року, 12 квітня 2016 року (справи №№ К/9991/34681/11, К/800/57920/14 відповідно).

Посилається також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суддя Верховного Суду України ухвалою від 03 серпня 2017 року відкрив провадження у справі та витребував її зі Сколівського районного суду Львівської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав заяву ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2018 року для розгляду заяви ОСОБА_1 визначено суддю-доповідача ОСОБА_5 та колегію суддів.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 10 травня 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд дійшов висновку про таке.

У справі, про перегляд рішення суду касаційної інстанції в якій подано заяву, спір виник між позивачем та третьою особою як між співвласниками житлового будинку, які володіють ним на праві спільної часткової власності в рівних долях. У цій справі було встановлено, що ОСОБА_2 має право на земельну ділянку пропорційно до належної йому частки у праві власності жилого будинку, тому оспорені рішення Сільради були визнані такими, що прийняті без урахування інтересів позивача. У зв'язку із цим вони визнані протиправними та скасовані.

У постанові касаційного суду від 14 грудня 2011 року правовий висновок формувався не на підставі спірних земельних відносин, а стосовно спеціального об'єкта власності - культової споруди, яка розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації Донецької області від 09 лютого 1996 року № 64 була передана релігійній громаді Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату, яка користувалась та утримувала її. З розпорядженням органу державної влади не погодилася фізична особа, яка оскаржила його до адміністративного суду. Суд касаційної інстанції у цій справі дійшов висновку, що оскаржений акт суб'єкта владних повноважень не порушує прав та законних інтересів позивача.

У наданій для порівняння справі, в якій була винесена постанова касаційного суду від 12 квітня 2016 року, спір також не виник з дій чи рішень органу місцевого самоврядування в сфері земельних відносин. Предметом спору в цій справі були майнові відносини, пов'язані із наміром фізичної особи провести реконструкцію квартири з добудовою та переобладнанням кухні у житлову кімнату. Для реалізації цього права відповідна місцева рада прийняла рішення від 31 липня 2007 року № 256 про надання такого дозволу. Інші співвласники багатоквартирного будинку оскаржили це рішення до суду. За наслідками розгляду їх вимог суд касаційної інстанції прийняв рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки з'ясував, що рішення міської ради про надання дозволу на реконструкцію квартири з добудовою та переобладнання є правовим актом індивідуальної дії, який не стосується їх безпосередньо і не породжує для них права на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях дає підстави вважати, що в них не йдеться про використання одних і тих самих норм матеріального права, оскільки в основі кожного із зазначених судових рішень лежать різні за змістом та характером фактичні обставини справи. У загальному підсумку це не дає можливості виснувати про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

За правилами пункту 5 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року правова позиція ґрунтувалася на тому, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акт, який вичерпує свою дія після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

У заяві про перегляд та справі, в якій оспорюється рішення суду касаційної інстанції, не мовиться про вчинення дій і/чи прийняття рішень, спрямованих на передачу земельної ділянки у власність, щодо якої орган місцевого самоврядування чи орган державної влади наділений відповідними владними повноваженнями і засобами контролю.

Зазначені обставини в розумінні положень пункту 5 частини першої статті 237, пункту 3 частини другої статті 239 КАС дають підстави вважати заяву в цій частині необґрунтованою.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом, не підтвердилися, в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук