Справа № 820/4697/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТАРТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4697/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Русанової В.Б.

суддів: Курило Л.В. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Олійник А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 року, (суддя Заічко О.В., повний текст складено 28.11.17 р.) по справі № 820/4697/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Апрель"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ фірма "Апрель" звернулося до суду з позовом, в якому просило:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області від 14.07.2017 р. № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області від 14.07.2017 р. № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

ГУ ДФС у Харківській області (далі відповідач), не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази, встановлено обставини у справі та застосовано норми матеріального та процесуального права. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що у контрагента позивача були відсутні трудові ресурси та інші засоби для здійснення господарської діяльності, а господарські взаємовідносини носять характер фіктивності, створені без мети настання правових наслідків.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що висновки податкового органу щодо діяльності контрагенів з метою надання штучного кредиту є суб'єктивними та не підтверджені жодними доказами, в той час, як всі господарські операції відображені у відповідних належним чином складених первинних документах.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в спірний період позивач перебував на податковому обліку в Східній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС в Харківській області, є платником ПДВ, податку на прибуток, основними видами діяльності є: код КВЕД 10.51 Перероблення молока, виробництво масла та сиру; Код КВЕД 10.89 Виробництво інших харчових продуктів, не віднесених до інших угруповань (основний); Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; Код КВЕД 82.92 Пакування; Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

ГУ ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ фірма Апрель за період з 01.01.2015р. по 31.03.2017р., за результатами якої складено акт № 4295/20-40-14-03-07/30426821 від 02.06.2017р. (т.1 а.с.12-109).

Згідно висновків акту перевірки зазначено про порушення позивачем:

- п.44.1 ст.44, п.п. 134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 973 710 гривень;

- п.198.1, п.198.6 ст.198, п.200.4 ст.200, п.201.1 ст.201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 1 082 367 гривень;

- п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.12.2004р. №637, в результаті чого встановлено не оприбуткування готівки на суму 9 201,14 грн.

14.07.2017 року відповідачем винесено податкові повідомлення - рішення:

- № яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 1 378 020 грн. (т.1 а.с.11);

- № яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 1 352 958,75 грн. (т.1 а.с.9 );

- № яким застосовані штрафні санкції за порушення законодавства регулювання обігу готівки у розмірі 46 005,7 грн. ( т.1 а.с. 10 ).

Підставою для збільшення податкових зобов'язань підприємству слугували висновки податкового органу про безтоварність господарських операцій позивача з ПП «Модулор- Сервіс», ТОВ «ТК Комівояжер», ТОВ «Довіра Кремінь», безпідставність формування позивачем податкового кредиту з ПДВ, податку на прибуток по вказаним взаємовідносинам, а також порушення законодавства в частині обліку готівки.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями відповідача, оскаржив їх в судовому порядку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем підтверджено реальність здійснення господарських операцій з ПП «Модулор- Сервіс», ТОВ «ТК Комівояжер», ТОВ «Довіра Кремінь» належними первинними документами, а тому збільшення податкових зобов'язань по податку на додану вартість та податку на прибуток за перевірений період є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ 16), затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з п. 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до п. 17 П(С)БУ 16 Витрати, пов'язані з операційною діяльністю, які не включаються до собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), поділяються на адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати.

Згідно до п.18 П(С)БУ 16, до адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо); витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо); витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо); амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на врегулювання спорів у судових органах; податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти; інші витрати загальногосподарського призначення.

Відповідно до пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.

Таким чином до складу валових витрат можуть бути віднесені витрати, які безпосередньо пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, реалізацією продукції (робіт, послуг).

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України обєктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на обєкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі обєкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

За правилами п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобовязань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України визначено право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Колегія суддів зазначає, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до законодавства необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, наприклад, виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для визначення податкового кредиту з податку на додану вартість, якщо відомості, які містяться в таких документах, не відповідають дійсності, зокрема, у випадку не здійснення самих операцій.

Так, судом першої інстанції вірно встановлені обставини здійснення господарських операцій, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість, підтверджено здійснення руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлена спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції та зв'язок між фактом придбання товарів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Судом встановлено, що позивач та його контрагенти на час здійснення господарських операцій були зареєстровані як юридичні особи, були платниками податку на додану вартість.

01.09.2015 року між позивачем та ТОВ ТК Комівояжер укладено договір купівлі-продажу №01-09/2015, згідно якого позивач придбав масло солодко-вершкове, вершки пастеризовані в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі. (т.2 а.с.89).

На виконання умов зазначеного договору позивачем як до податкового органу, так і до суду надано: видаткові накладні; товарно-транспортні накладні; податкові накладні; платіжні доручення; виписки по особовому рахунку позивача; аналітикою рахунку 631 за грудень 2015, січень 2016р. з контрагентом ТОВ ТК Комівояжер (т.2 а.с.90-149).

01.02.2016 року між позивачем та ПП Модулор-Сервіс укладено договір поставки №01-02/2016, згідно якого позивач придбав масло солодко-вершкове, вершки пастеризовані в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі. (т.2 а.с.147).

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано як до податкового органу, так і до суду: видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, зворотні накладні від покупця, податкові накладні, що зареєстровані в ЄРПН, виписки по особовому рахунку позивача, аналітикою рахунку 631 за лютий 2016р. з контрагентом ПП Модулор-Сервіс (т.2 а.с.148-177 ).

04.05.2016 року між позивачем та ТОВ Довіра-Кремінь укладено договір поставки №0405-1, за умовами якого позивач придбав масло вершкове та оплатив його на умовах даного Договору (т.2 а.с.4-6).

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано як до податкового органу , так і до суду: видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, податкові накладні, квитанції про реєстрацію податкових накладних в ЄРПН; платіжні доручення на перерахунок коштів на користь ТОВ Довіра-Кремінь; виписки по особовому рахунку позивача; аналітику рахунку 631 за серпень-листопад 2016р. з контрагентом ТОВ Довіра-Кремінь(т.2 а.с.6-85).

Зазначений товар оприбутковано на складі підприємства та використано в виробництві продукції, що підтверджується бухгалтерською довідкою про виготовлений товар з сировини закупленої у ТОВ Довіра-Кремінь, ТОВ Комівояжер, ПП Модулор-Сервіс, планом рахунків; бухгалтерською довідкою про оприбуткування та списання в виробництво сировини, закупленої у ТОВ Довіра-Кремінь, ТОВ Комівояжер, ПП Модулор-Сервіс з планом рахунків та зазначенням номенклатури виробленої продукції та указанням контрагентів-покупців; карткою складського обліку матеріалів; ТУ Масло вершкове, ДСТУ 4399:2005 зі змінами; ТУ Спреди та суміші жирові, ДСТУ 4445:2005; технологічною інструкцією з виробництва ТУ Масло вершкове, ДСТУ 4399:2005; технологічною інструкцією з виробництва Спред та сумішів жирових, ДСТУ 4445:2005; свідоцтвом позивача про атестацію проведення вимірювань державного метрологічного нагляду згідно з галуззю атестації №100-020/2015 від 20.02.2015р.; сертифікатом позивача на систему управління безпечністю харчових продуктів, зареєстрованого 25.12.2014р. ( т.3 а.с.36-125).

Відповідач не надав належних доказів того, що на момент проведення операцій з позивачем підприємства контрагенти були фіктивними, вчиняли порушення в сфері оподаткування, документували безтоварні операції з метою формування фіктивного податкового кредиту для інших суб'єктів господарювання.

Водночас, реальність виконання вказаних вище господарських зобов'язань, безпосередньо пов'язаних з основною статутною діяльністю позивача, підтверджуються наявними в матеріалах справи первинними документами.

Твердження Головного управління ДФС у Харківській області про те, що контрагенти позивача не мали необхідних трудових ресурсів та основних фондів, обґрунтовано не взято судом до уваги.

Наявна в інформаційних базах контролюючого органу інформація не може бути беззаперечним доказом того, що контрагенти позивача на залучали працівників на підставі трудових договорів чи не використовував орендовану ним техніку.

Доводи податкового органу про не знаходження контрагентів позивача за місцем реєстрації, з посиланням на висновок- звіт, рапорт від 16.02.2016р., колегія суддів вважає такими, що не спростовують факту здійснення господарської операції, тому як зазначені документи не надавалися суду першої та апеляційної інстанції, крім того в акті перевірки зазначається, що виїзд за податковою адресою контрагента позивача здійснено пізніше, ніж відбувалася господарська операція, відповідачем не надано доказів кого саме було опитано при виїзді за податковою адресою та в який час відбувався виїзд.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Так само і неможливість встановити джерела придбання товарів по ланцюгу постачання не є підставою для висновку про неправомірність формування покупцем податкового кредиту з податку на додану вартість.

Доводи податкового органу про здійснення реалізації контрагентами позивача продукції, що не відповідає основному виду діяльності , реєстрація податкових накладних не відповідних податковим накладним отриманим від постачальника (пересортиця), колегія суддів вважає необґрунтованими, тому як відповідачем не зазначено які саме податкові накладні викликають сумнів у податкового органу .

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що станом на дату вчинення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а види діяльності контрагентів відповідають змісту договорів, укладених з позивачем.

Крім зазначеного, на переконання суду, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт придбання та оплати товарів підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку позивача та податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, податку на прибуток підтверджується належними первинними документами.

Наявність певної податкової інформації, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі послуги (роботи, товари) не отримувались платником податків від його контрагента.

При цьому, податкові повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов'язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на неперевірених припущеннях чи суб'єктивних думках посадових осіб інших податкових органів, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Доводи апеляційної скарги про реалізацію контрагентами позивача товарів, відмінних від придбаних товарів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянт не навів жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності сторін цих операцій, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших, обставин, які б в сукупності могли свідчити про фіктивність вчинення операцій, а також того, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди чи заволодіння майном держави.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого ст.74 КАС України, частиною другою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Отже, позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог п.44.1 ст.44 ПК України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Подані позивачем докази підтверджують реальні зміни у майновому стані сторін та дають підстави вважати, що господарські операції, спрямовані на виконання вказаних правочинів, дійсно відбулися, є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.

Щодо оприбуткування позивачем готівки в касі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що з каси підприємства видані готівкові кошти в загальній сумі 9201,14 грн. згідно прибуткових ордерів. Видача цих коштів здійснена підприємством шляхом складання видаткових касових ордерів та відомостей про оплату грошей, які дублюють одній й ти самі суми по відношенню до однієї тієї самої фізичної особи та підстави виплати грошових коштів . (т.3 а.с.1-35)

Доводи податкового органу, щодо видачі з каси підприємством 18402,28 грн. та не оприбуткування у касовій книзі підприємства 31.03.2016 року, 07.07.2016 року, 15.07.2016 року, 21.09.2016 року, 08.02.2017 року. 23.03.2017 року оприбутковані готівкові кошти в сумах 1968,24 грн., 1259,19 грн., 1268,61 грн., 1831,07 грн., 1058.13 грн., 772,80 грн., 1043,10 грн., всього в сумі 9201,14 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.12.2004р. №637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Позивачем належними доказами доведено факт оприбуткування грошових коштів в розмірі 9201, 14 грн. , проте як відповідачем не надано доказів видачі готівки в більшому розмірі та не оприбуткування її, а отже не доведено порушення позивачем п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.12.2004р. №637.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що досліджені господарські операції по правочинах між позивачем та контрагентами були реально здійснені, що повністю підтверджується наявністю належним чином оформлених первинних документів, такі операції пов'язані з господарською діяльністю підприємства, всі учасники господарських операцій володіли спеціальною податковою правосуб'єктністю, а висновок відповідача про безтоварність укладених правочинів є таким, що не відповідає дійсності, та не ґрунтується на належних доказах.

За таких обставин, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 14.07.2017 р. № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 є протиправними та правомірно скасовані судом.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.243, 250, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 по справі № 820/4697/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 18.06.2018 року