Справа № 802/4016/15-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року

Київ

справа №802/4016/15-а

адміністративне провадження №К/9901/20500/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В., Кравчука В.М. -

розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Уповноважена особа) про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Банк) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Уповноваженої особи щодо визнання нікчемним договору від 05 грудня 2014 року № 6141 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний on-line» у гривнях; зобов'язати Уповноважену особу подати до Фонду додаткову інформацію про вкладника ОСОБА_1 стосовно зміни розміру належної йому суми та збільшити її на 194 339 грн 72 коп.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 14 січня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 16 березня 2016 року це рішення скасував та постановив нове - про задоволення позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 квітня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою Уповноваженої особи.

Уповноважена особа 12 липня 2016 року подала заяву про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року. Просить Верховний Суд України переглянути оспорене рішення відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду касаційної інстанції, з підстави неоднакового застосування норм матеріального та процесуального права, що підтверджується рішеннями від 16 та 30 березня, 07 квітня, двома від 02 червня 2016 року (справи №№ К/800/7081/16, К/800/8728/16, К/800/9527/16, К/800/51714/15, К/800/45816/15).

Суддя Верховного Суду України ухвалою від 15 вересня 2016 року відкрив провадження у справі та витребував її з Вінницького окружного адміністративного суду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав заяву Уповноваженої особи до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 лютого 2018 року для розгляду заяви Уповноваженої особи визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 19 червня 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд дійшов висновку про таке.

У справі, про перегляд рішення суду касаційної інстанції в якій подано заяву, спірні правовідносини стосувалися гривневого вкладу позивача, який поповнено коштами в сумі 200 000 грн за рахунок коштів сільськогосподарського підприємства «Поділля Агро» та того самого дня прийняті банком на депозит з обов'язком виплачувати 13 % річних. Встановлено також, що депозитний договір укладено 05 грудня 2014 року, тобто ще до того часу, коли Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних згідно з постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 березня 2015 року.

Суди звернули увагу на те, що депозитний договір від 05 грудня 2014 року був укладений після того як правління НБУ прийняло постанову № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року про віднесення Банку до категорії проблемних строком на 180 днів та встановило обмеження в його діяльності, зокрема: здійснювати залучення коштів від фізичних осіб в обсязі, що не перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття цієї постанови (у розрізі валюти), та за процентними ставками, не вищими, ніж середні по банківській системі; не допускати проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності цією постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків. Надав значення й тому, що рішення про віднесення Банку до проблемних було конфіденційним, про нього не було відомо позивачу на час укладення ним відповідних договорів з Банком. Врахував, що 05 грудня 2014 року поточний рахунок позивача був поповнений коштами за рахунок коштів іншої особи, які того ж таки дня на підставі договору банківського вкладу (депозиту) Банк прийняв на депозит з обов'язком виплачувати відсотки. У контексті цих та інших фактичних обставин суди дійшли висновку, що Уповноважена особа та Фонд протиправно і безпідставно не включили позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

У рішенні суду того самого рівня від 02 червня 2016 року [(справа № К/800/51714/15 (826/9530/15)] протилежний правовий висновок виводився з фактичних обставин про те, що спочатку був сформований документ на внесення грошових коштів на депозитний рахунок - 05 липня 2014 року, а кошти зайшли (були зараховані) в банк через 5 днів - 10 липня 2014 року. При цьому суд зазначив, що рух коштів за рахунками клієнтів банку, що згадувався у тій справі (ПАТ «КБ ««Український фінансовий світ»; операції тільки по одному Малинівському відділенню цього банку), полягав у тому, що 10 липня 2014 року власники великих рахунків зняли з поточних рахунків згідно з повідомленнями від 10 липня 2014 року грошові кошти на загальну суму 99 310 967 грн 03 коп. і того самого дня велика кількість фізичних осіб (523 особи, серед них і позивач) внесла кошти за депозитними угодами на загальну суму 99 310 967 грн 03 коп., що дорівнює сумі, яка була знята з поточних рахунків. Ці обставини були розцінені як доказ того, що банк уклав договір банківського вкладу (депозиту), умови якого передбачають платіж з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством.

Подібного змісту обставини були встановлені в постанові суду касаційної інстанції від 02 червня 2016 року [(справа № К/800/45816/15 (826/8691/15)], у якій серед іншого було зазначено, що грошові кошти в сумі 200 000 грн на поточний рахунок позивача були перераховані 12 вересня 2014 року після того, як раніше (з 11 вересня 2014 року) банк був визнаний проблемним та на нього поширювалися обмеження на підставі постанови НБУ №567/БТ в частині зупинення операцій щодо відкриття поточних рахунків фізичним особам та зарахування на рахунки фізичних осіб, коштів, що переказуються з рахунків, відкритих у проблемному банку.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях дає підстави вважати, що в них ідеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, що регулюють правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, яке зумовлене різними за змістом та характером фактичними обставинами справ. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС, у редакції чинні на час звернення із заявою, одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Зі змісту заяви, тексту оскарженого рішення та доданих до заяви інших судових рішень (справи №№ К/800/7081/16, К/800/8728/16, К/800/9527/16) висновується, що суд касаційної інстанції не інтерпретував названих у заяві норм процесуального закону, а відповідно до їх положень в кожному конкретно індивідуальному випадку з'ясовував обґрунтованість доводів касаційних скарг і необхідність відкриття касаційного провадження. Зокрема, в ситуації з оскарженим рішенням доводи касаційної скарги заявника цей суд визнав необґрунтованими і недостатніми для перевірки матеріалів справи, а у правовій ситуації, на яку робиться посилання, - навпаки достатніми для відкриття касаційного провадження.

Зазначені обставини в розумінні положень пункту 2 частини першої статті 237, пункту 3 частини другої статті 239 КАС дають підстави вважати заяву необґрунтованою і такою, що унеможливлює допуск справи до провадження Верховного Суду України.

З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом, не підтвердилися, в задоволенні заяви Уповноваженої особи слід відмовити.

Керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив:

У задоволенні заяви Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук