Справа № 223/461/17
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року справа №223/461/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 р. у справі № 223/461/17 (головуючий І інстанції Дочинець С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області про визнання рішення неправомірним та зобов'язання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1П.) звернувся до Вугледарського міського суду Донецької області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області (далі відповідач, УПФУ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті пенсії позивачу, починаючи з лютого 2015 року; визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про зупинення (припинення) виплати пенсії позивачу; зобовязати відповідача поновити виплату пенсії позивачу негайно після проголошення судового рішення, нарахувати пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з лютого 2015 року включно, а також утриматися від подальшого призупинення (припинення) виплати пенсії (а.с.1-8).

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії; зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області поновити ОСОБА_1, виплату пенсії; зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1, заборгованості зі сплати пенсії з 20.01.2017 року; стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі Донецької області, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1, витрати зі сплати судового збору у розмірі 320 гривень 00 копійок. В іншій частині вимог адміністративного позову відмовлено (а.с.91-94).

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що судом помилково відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо здійснення та нарахування виплати пенсії з 01.02.2015 року по 20.01.2017 року, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати положення ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058). Також, апелянт зазначає, що правовідносини мають триваючий характер.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивачу з 05.07.1994 року призначено пенсію за віком безстроково, що підтверджено посвідченням №30710 від 06 жовтня 1994 року (а.с. 10).

Згідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованих території України та районів проведення антитерористичної операції № позивач з 01 грудня 2014 року став на облік як внутрішньо переміщена особа (а.с. 20, 31).

Відповідно до листа УПФУ в м. Вугледарі Донецької області від 17.07.2017 року №5394/03-1, позивача взято на облік 22.01.2015 року, пенсія виплачена включно з 01.08.2014 року по 28.02.2016 року. Припинення виплати пенсії з 01.03.2016 року відбулось після обміну інформацією з єдиною інформаційною базою між Вугледарським управлінням соціального захисту населення та управління Пенсійного фонду України в місті Вугледарі. Станом на 12.07.2017 року позивач за поновленням виплати пенсії не звертався (а.с. 21, 32).

Зазначене підтверджується Розпорядженням УПФУ в м. Вугледарі №1132 від 22.01.2015 року (а.с.55)

Також, відповідно до довідки УПФУ в м. Вугледарі Донецької області №1455 від 23.10.2017 року та довідки про розмір призначено та фактично отриманої пенсії №1456 від 23.10.2017 року, позивач у період з серпня 2014 року по лютий 2016 року включно отримував пенсійні виплати (а.с. 48-49, 50).

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №876/02-3/34 від 20.02.2016 року направленого до начальників управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також обєднаних управліннях Донецької області, при визначенні способу виплати переселенцям необхідно врахувати вимоги п. 1 постанови КМУ від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (а.с. 51).

Згідно листа Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.02.2016 року та інформації Служби безпеки України зазначені ідентифікаційний номер, серія та номер паспорту позивача (а.с. 52, 53).

Згідно листа Вугледарського міського управління соціального захисту населення №05/10-6768 від 02.11.2017 року позивач на обліку як внутрішньо переміщена особа не перебуває, довідка № від 01.12.2014 року скасована 15.12.2016 року у звязку з закінченням терміну дії (а.с. 72).

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058) встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції вважає помилковим посилання відповідача на вимогу постанови Кабінету Міністрів України № 365 та інформацію щодо скасування довідки про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи, яка отримана за результатами обміну інформацією відповідача з єдиною інформаційною базою між Вугледарським управлінням соціального захисту населення, оскільки зазначені підстави не є передбаченими Законом підставами для припинення виплати пенсії. Постанова КМУ № 365 не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем.

Колегія суддів наголошує на тому що, припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку із не підтвердженням фактичного місця проживання, суперечать принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Суд зазначає, що скасування довідки внутрішньо переміщеної особи не свідчить про відсутність у позивача місця фактичного проживання в межах міста Новий Світ, та не звільняє пенсійний орган від обовязку виплати пенсії пенсіонеру який перебуває на обліку у ньому.

Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення виплати пенсії без прийняття рішення є грубим порушенням права пенсіонера на пенсійне забезпечення. Позивачем не порушено порядку отримання пенсії в умовах проведення антитерористичної операції.

Враховуючи викладене, суд підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в рішенні від 03 травня 2018 року в зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі по справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Разом з цим, суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування положень ч. 2 ст. 99, ч. 1 ст. 100 КАС України (в редакції від 03.08.2017 року), ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 123 КАС України (в редакції від 07.01.2018 року) та відповідно помилкову відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплату заборгованості зі сплати пенсії з 01.03.2016 року по 19.01.2017 року, з огляду на наступне.

Відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Згідно з матеріалами справи, призначена пенсія виплачувались позивачу щомісяця до березня 2016 року включно, після чого її виплата була припинена.

Як зазначалось припинення виплати пенсії відбулось без прийняття рішення відповідачем, позивач продовжує перебувати на обліку у відповідача, як пенсіонер, а призначена пенсія перераховувалась згідно з законодавством, що підтверджується розрахунком пенсійних виплат.

Відповідно до матеріалів справи, позивачу пенсія після взяття на облік 22.01.2015 року була виплачена включно з 01.08.2014 року по 28.02.2016 року, припинено виплату пенсії з 01.03.2016 року. Також, відповідачем розяснено позивачу право на отримання пенсії з моменту припинення після взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщеної особи, та звернення до відповідач з відповідною заявою.

Практика застосування правових норм щодо строків звернення до адміністративного суду передбачала їх застосування за умови, коли право позивача на отримання спірних сум пенсій відповідачем визнано не було, що і стало підставою звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-329а13).

У справі, що розглядається, відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечував, однак припинив її виплату через те, що позивач за інформацією, отриманою від Вугледарського управління соціального захисту населення не проживав позивач за адресою визначеною як внутрішньо переміщеній особі. Водночас, припинення виплати пенсії, не супроводжувалося припиненням її нарахування.

Оскільки позивач звернулася до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачем не заперечується, та нарахування якої продовжувалося після припинення її виплати, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Аналогічну позицію щодо застосування строків звернення до суду у справах цієї категорії викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 573/1759/17 (К/9901/3564/18).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити нарахувати та виплатити позивачу заборгованості зі сплати пенсії з 01.03.2016 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в рішенні від 03 травня 2018 року в зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі по справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Щодо посилання позивача на задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача поновити виплату пенсії позивачеві, нарахувати пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з лютого 2015 року включно, суд зазначає, що виплата пенсії була припинена не у лютому 2015 року, а відповідно до довідки №1455 від 23.10.2017 року, останнім місяцем, за який було виплачено позивачеві пенсію є лютий 2016 року, будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Зазначене обумовлює відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до викладеного у звязку з частково неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення початкової дати з якої відповідач повинен здійснити нарахування та виплату пенсії позивачу, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 р. у справі № 223/461/17 задовольнити частково.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 р. у справі № 223/461/17 змінити.

Змінити в абзаці 4 резолютивної частини рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 р. у справі № 223/461/17 вислів «з 20.01.2017 року» висловом «з 01.03.2016 року».

В іншій частині рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 03 квітня 2018 р. у справі № 223/461/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 19 червня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_2

Судді І.Д. Компанієць

ОСОБА_3