Справа № 826/6834/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 червня 2018 року № 826/6834/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.04.2016 №293-1305.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником нежилих приміщень, які ним як платником єдиного податку, використовуються для здійснення підприємницької діяльності, а тому відповідно до приписів підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України звільнений від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку за земельну ділянку, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця АДРЕСА_1.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що вимоги є безпідставними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено контролюючим органом відносно позивача як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, який не звільнений від сплати податку за земельну ділянку.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що не погоджується з відзивом, вважає викладені твердження відповідача необґрунтованими та просив суд позов задовольнити.

З урахуванням вимог частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, за згодою сторін суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 починаючи з 23.04.2013 є платником єдиного податку за ставкою 5% 3 групи.

Позивач спільно з ОСОБА_2 набули право власності на нежиле приміщення в літері А, загальною площею 277,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення пам'ятки культурної спадщини від 19.10.2011 за реєстровим №1931. ОСОБА_1 є власником 69/100 частки зазначеного приміщення, ОСОБА_2 є власником 31/100 частки зазначеного приміщення.

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статі 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено позивачу податкове повідомлення-рішення від 13.04.2016 №293-1305, яким визначено земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 104 055,78 грн.

Позивач вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним Кодексом України, а справляння плати за землю - Податковим кодексом України.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Право власності на земельну ділянку та право оренди земельної ділянки, згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України).

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом; право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою; право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі.

За приписами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2010 між ТОВ «Барвінок» (Орендодавець) та ВАТ «Піреус Банк МКБ» (Орендар) укладено договір оренди, який посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. (далі - договір оренди) за умовами якого Орендодавець передає приміщення (його частину) в оренду ПАТ «Піреус Банк МКБ», , місцезнаходження якого: АДРЕСА_2, строком на 5 (п'ять ) років.

ФОП ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 набули право власності на нежиле приміщення в літері «А», загальною площею 277,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення пам'ятки культурної спадщини від 19.10.2011, який посвідчено Шевченко І.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1931.

18.06.2012 між ТОВ «Барвінок», ОСОБА_2, ОСОБА_1 (Орендодавці) та ВАТ «Піреус Банк МКБ» (Орендар) укладено договір про внесення змін до договору оренди від 01.03.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №214 та №215.

27.02.2015 між ОСОБА_2, ОСОБА_1 (Орендодавці) та ВАТ «Піреус Банк МКБ» (Орендар) укладено договір про внесення змін до договору оренди від 01.03.2010 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №214, за яким сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 2.1, а саме: строк оренди за договором оренди починається віл дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень, який є невід'ємною частиною цього договору та додатком №2 до цього договору та продовжується протягом шести років від дати початку.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пункту 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпунктом 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України встановлено, що не можуть бути платниками єдиного податку, зокрема, фізичні особи - підприємці, які надають в оренду земельні ділянки, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів.

Таким чином, враховуючи те, що позивач надає в оренду частку у розмірі 69/100 у нежитловому приміщенні, загальною площею 277,4 кв.м, що знаходиться на адресою: м.Київ, вул.Червоноармійська, буд.23, то обмеження щодо можливості бути платником єдиного податку, встановлені статтею 291 Кодексу до останнього не застосовуються.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва;

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Системний аналіз норм Земельного кодексу України і Податкового кодексу України свідчить про те, що дійсно власники (фізичні особи) нежитлових приміщень в багатоповерховому і багатоквартирному житловому будинку наділені обов'язком вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно від площі, яку займають, в розмірі ідеальної частки площі будинку і прибудинкової території, що розміщений на відповідній землі. Втім, такий податок нараховується контролюючий органом виключно із врахуванням (на підставі) даних державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Суд зазначає, що правомірність нарахування ОСОБА_1 грошового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на зазначену вище земельну ділянку була предметом розгляду в межах адміністративної справи №826/48/16.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2016 №826/48/16 встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1, як платник єдиного податку, звільнений від сплати земельного податку за земельну ділянку, яка знаходиться під нежитловим приміщенням, за адресою: місто Київ, вулиця АДРЕСА_1, яке належить останньому на праві приватної власності і використовується у власній господарській діяльності як здавання в оренду.

Увалами Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 та 29.09.2016 залишена без змін постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2016 у справі №826/48/16.

Відтак, вказана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2016 №826/48/16 набрала законної сили 29.09.2016 та відповідно до приписів статті 129 Конституції України, статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для виконання.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено відносно фізичної особи ОСОБА_1, а від сплати земельного податку у цьому випадку звільняється фізична особа-підприємець, яка здає майно в оренду, оскільки законодавством України не встановлено будь-якого механізму можливої передачі майна від фізичної особи до фізичної особи-підприємця, у разі коли це є одна й та ж особа.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачем, у порушення приписів частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано належних, у розумінні статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, які б підтверджували правомірність прийняття ним оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.04.2016 №293-1305, винесене Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) сплачений нею судовий збір у розмірі 1040,56 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур