Справа № 758/8247/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року

Київ

справа №758/8247/16-а

адміністративне провадження №К/9901/21700/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В., Стародуба О.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1, який діє через представника - ОСОБА_2, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати протиправними дії управління ПФУ щодо відмови у поновленні виплати йому, як громадянину України, пенсії; зобов'язати управління ПФУ поновити виплату раніше призначеної йому пенсії з 01 квітня 2015 року; зобов'язати управління ПФУ здійснювати виплату йому пенсії через підприємство поштового зв'язку - відділення поштового зв'язку № 01001 Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» за місцем його реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відпали підстави, через які у якийсь час припинили нараховувати йому пенсію, зокрема, була скасована ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року про накладення арешту на його пенсію. Вважає такою, що не ґрунтується на чинному законодавстві відмова управління ПФУ поновити виплату йому пенсії через те, що заяву про поновлення виплати пенсії подав представник позивача за довіреністю, а не особисто позивач чи його законний представник.

Суди встановили, що 25 травня 2016 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до управління ПФУ із заявою, в якій просив поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з квітня 2015 року та проводити її виплату на підприємство поштового зв'язку № 01001 за місцем реєстрації ОСОБА_1

До цієї заяви ОСОБА_2 додав заяву про призначення/перерахунок пенсії, заяву про виплату пенсії, підписану ОСОБА_1, копію ухвали Апеляційного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року, нотаріально засвідчені копії паспорта, ідентифікаційного номера ОСОБА_1 та нотаріально засвідчену копію довіреності.

На цю заяву управління ПФУ листом від 06 червня 2016 року № 7419/05 повідомило ОСОБА_2, що надана ним заява та копії документів не можуть бути підставою для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1, оскільки така заява подається пенсіонером особисто або його законним представником. Рекомендували ОСОБА_1 особисто звернутися до управління ПФУ для отримання заяви (встановленого зразка) та пакету документів, передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1; далі - Порядок № 22-1; зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846).

25 лютого 2015 року ПФУ на адресу Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) направив лист про те, що з 17 грудня 2007 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні ПФУ в Шевченківському районі міста Києва та з 06 лютого 2008 року отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України», розмір якої складає 17 252 грн 84 коп.

Виплата пенсії здійснюється шляхом зарахування на його рахунок в публічному акціонерному товаристві (далі - ПАТ) «Ощадбанк».

Листом від 08 грудня 2015 року № 53156/02-23 ПФУ повідомив ГПУ, що на час направлення цього листа виплата пенсії ОСОБА_1 не проводиться.

29 грудня 2015 року листом № 23146/06 ПФУ повідомив ГПУ, що з 01 квітня 2015 року виплату пенсії та її нарахування було закрито до з'ясування обставин (пункти 10, 14 Порядку № 22-1). На підставі цього листа та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року виплата та нарахування пенсії ОСОБА_1 з січня 2016 року закриті у зв'язку із постійною причиною.

11 березня 2016 року представник позивача звернувся до управління ПФУ в Шевченківському районі міста Києва з проханням усунути порушення чинного законодавства та поновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 Повідомив, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року про накладення арешту на пенсію (грошові виплати) ОСОБА_1 скасована ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року. Цей суд також відмовив у задоволенні клопотання слідчого про арешт пенсії ОСОБА_1

У відповідь на це звернення управління ПФУ в Шевченківському районі міста Києва (лист від 21 березня 2016 року № 4410/07) повідомило, що виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена у зв'язку з надходженням до управління ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року про накладення арешту на пенсію ОСОБА_1 та заборону видаткових операцій, а також у зв'язку з недотриманням ОСОБА_1 вимог пункту 14 Порядку № 22-1. Інформувало, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу ПФУ протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Зазначило, що в управлінні відсутня пенсійна справа ОСОБА_1, яка була вилучена 25 грудня 2014 року слідчим Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.

Ухвалами від 24 лютого 2016 року Печерський районний суд міста Києва наклав арешт на грошові кошти в розмірі 199 576 грн 33 коп. на банківському рахунку № 7400 і в сумі 2 373 042 грн 83 коп. - на банківському рахунку НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_1, та заборонив видаткові операції.

11 лютого 2016 року Апеляційний суд міста Києва скасував ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_1, серед якого й на пенсію, та відмовив у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_1

Подільський районний суд міста Києва постановою від 22 липня 2016 року позов задовольнив частково: визнав протиправними дії управління ПФУ щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1; зобов'язав управління ПФУ вирішити питання щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 по суті; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове - про часткове задоволення позову: зобов'язав управління ПФУ розглянути заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 25 травня 2016 року щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 травня 2017 року постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін.

ОСОБА_1 через свого представника 19 липня 2017 року звернувся із заявою про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року.

Просив Верховний Суд України переглянути оспорене рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції чинній на час звернення із заявою (далі - КАС). У заяві посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень частини другої статті 49 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-ІV) та пункту 4.3 Порядку № 22-1, статей 5, 7, 8, 9, 159, 162, 163, 1832, 220, 221, 229, 232 КАС.

На обґрунтування заяви додано рішення Вищого адміністративного суду України від 14, 30 липня 2015 року, 27 січня, 02, 18 лютого, 31 березня 2016 року, 19 червня 2017 року (справи №№ К/800/19411/14, К/800/27403/15, К/800/34274/15, К/800/40630/15, К/800/40213/15, К/800/375/15, К/800/20116/17 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах та копію постанови Верховного Суду України від 6 жовтня 2015 року - на підтвердження невідповідності оскаржуваного судового рішення викладеному у цій постанові висновку.

Суддя Верховного Суду України ухвалою від 28 липня 2017 року відкрив провадження у справі та витребував її з Подільського районного суду міста Києва.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3-6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року № 20/0/19-18 передав заяву ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2018 року для розгляду заяви ОСОБА_1 визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 19 червня 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд перевірив матеріали справи і дійшов висновку про таке.

Відповідно до частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Аналіз оскаржуваної ухвали та рішень, на які посилається заявник, не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність оскаржуваного судового рішення викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Так, в оскаржуваному рішенні касаційний суд виходив з фактичних обставин про те, що управління ПФУ листом від 06 червня 2016 року повідомило представника ОСОБА_1 про недотримання ним процедури подання заяви та копій документів для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1, оскільки таку заяву подав представник, тоді як має подавати особисто пенсіонер чи його законний представник, а також рекомендувало ОСОБА_1 особисто звернутися до управління ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії. Основувалися висновки суду й тому, що виплата та нарахування пенсії ОСОБА_1 були закриті з 01 квітня 2015 року до з'ясування обставин із посиланням на пункти 10, 14 Порядку, а з січня 2016 року - у зв'язку із постійною причиною (дія ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року про накладення арешту на пенсію (грошові виплати) ОСОБА_1, яка 11 лютого 2016 року скасована Апеляційним судом міста Києва, який водночас відмовив задовольнити клопотання про арешт майна; ухвал Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року про накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих в ПАТ «Державний ощадний банк України» на ім'я ОСОБА_1, та заборону здійснювати видаткові операції). З огляду на ці обставини касаційний суд вирішив, що управління ПФУ фактично допустило бездіяльність, яка проявилась у зволіканні з розглядом по суті заяви позивача про поновлення виплати пенсії в порядку, визначеному Законом, та зазначив, що обраний судом спосіб захисту порушеного права (зобов'язання управління ПФУ розглянути заяву представника позивача від 25 травня 2016 року про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1.) є виправданим.

У рішеннях касаційного суду та Верховного Суду України, на які посилається позивач, оскаржувалася бездіяльність пенсійного органу щодо відмови у поновленні виплати пенсії особі, якій таку виплату було припинено у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання до іншої країни, з якою в України не укладено міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. При цьому суди зазначили, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), тому з дня набрання чинності цим Рішенням виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійний орган має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, у цих рішеннях суди вирішували спори у справах, правовідносини в яких не є подібними тим, що були предметом розгляду у справі, рішення в якій оскаржується позивачем.

Доводи заявника про те, що управління ПФУ листом фактично відмовило ОСОБА_1 у поновленні пенсії, не може бути приводом для перегляду справи, оскільки, як видно з оскаржуваного судового рішення, касаційний суд виходив з встановлених судом апеляційної інстанції обставин про те, що цей лист не містить ознак рішення органу публічної влади, передбачених абзацом шостим пункту 4.3 Порядку 22-1. Перевірка правильності встановлення обставин у справі не належить до компетенції Верховного Суду, втручання у встановлені обставини та/чи переоцінка правильності дій судів попередніх інстанцій, які встановили і дослідили ці обставини та дали їм відповідну юридичну кваліфікацію, поза межами предмету перегляду заяви, фактично призведе до повторного касаційного перегляду справи, що є неприпустимим.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Як видно зі змісту заяви та характеру її вимог, заявник оспорює правильність застосування норм процесуального права при прийняті судового рішення, яке за своїм видом та юридичним значенням не є тим судовим рішенням, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. У рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції з огляду на форму та зміст заявленої вимоги - визнати протиправними дії управління ПФУ щодо відмови у поновленні виплати пенсії, зобов'язати управління ПФУ поновити виплату раніше призначеної пенсії з 01 квітня 2015 року та виплачувати пенсію через підприємство поштового зв'язку - відділення поштового зв'язку № 01001 Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» за місцем реєстрації - дійшов висновку про часткове порушення прав заявника і за наслідками касаційного перегляду прийняв рішення по суті спору.

У розумінні пункту 2 частини першої статті 237 КАС такі обставини не утворюють предмет перегляду, на який поширюються повноваження Верховного Суду України.

Окремо слід зазначити, що аналіз оскаржуваного судового рішення та рішень Вищого адміністративного суду України, доданих до заяви для порівняння, не дає підстав вважати про наявність стверджуваного неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статей 5, 7, 8, 9, 159, 162, 163, 1832, 220, 221, 229, 232 КАС (щодо необхідності захисту прав позивача, законності судового рішення, дотримання принципу верховенства права). Зі змісту заяви можна простежити, що наведені у ній доводи про хибність висновків касаційного суду у цій справі фактично спрямовані (зорієнтовані) на переоцінку фактичних обставин справи, їх правову оцінку та дослідження доказів, тобто на здійснення процесуальних дій, що не належить до компетенції Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховий Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Отже, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом, не підтвердилися, у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, який діє через представника - ОСОБА_2, відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

О.П. Стародуб