Справа № 826/20114/16
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Катюшенко В.П., Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року, що прийнята у місті Києві, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Міністерства внутрішніх справ України, Державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України Тахтая О.В., за участю третьої особи: Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 14.11.2016 № 1089 о/с про звільнення ОСОБА_6 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_6 на посаді у відносинах публічної служби, з якої її незаконно звільнено з 12.01.2016;

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу», яким звільнено з 11.01.2016 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_6, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності;

- поновлено ОСОБА_6 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 12 січня 2016 року.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що звільнення позивача є правомірним.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, до якого, однак, не долучено доказів направлення його іншим учасникам справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 починаючи з вересня 2001 року проходила на службу в органах внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності МВС України.

Відповідно до витягу з наказу МВС України від 06.11.2015 № 2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06.11.2015 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_6, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2016 в адміністративній справі № 826/26740/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016, позов ОСОБА_6 до МВС України, третя особа: Національна поліція України задоволено, - визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 06.11.2015 № 2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» в частині звільнення ОСОБА_6 та поновлено останню на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом МВС України від 10.11.2016 № 1083 о/с «По особовому складу» ОСОБА_6 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Наказом від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу» згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію», ст. 3 Закону України «Про відпустки» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 11.01.2016 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_6, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що наказ від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу», яким звільнено ОСОБА_6, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач поновленню з 12.01.2016 на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до вимог пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ) та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI).

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що будь-якого додаткового обов'язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС не передбачено.

Згідно пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

За змістом пункту 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIII та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах висловлений і Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року по справі № 813/6512/15.

З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2015 позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, подавала до МВС України рапорт про бажання продовжити службу у Національній поліції України, який був прийнятий відповідачем, про що відмітка штаму відповідача, вхідний номер К-5193 від 06.11.2015.

Проте, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади в МВС України або новостворених органах поліції, доказів, відмови позивача від посад у МВС України, від проходження служби в поліції та/або неможливості прийняття її на службу до поліції через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Окрім того, як вбачається постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2016 в адміністративній справі № 826/26740/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016, позивач має дитину до шести років (ІНФОРМАЦІЯ_1), що потребує домашнього догляду.

Враховуючи, що Закон № 565-ХІІ та Закон № 580-VIII не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 - у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду), то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 - у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років, які потребують домашнього догляду. Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 по справі № 826/26336/15.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обов'язку МВС щодо подальшого працевлаштування позивача, яка у розумінні частини 3 статті 184 КЗпП є жінкою, яка має дитину віком до шести років, яка потребує домашнього догляду, виконано не було, тобто позивачу, як зазначалося, при звільненні не було запропоновано іншу посаду.

Окрім того, на незаконності звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату, на необхідності дотримання гарантій щодо подальшого працевлаштування, було наголошено також і судами у справі № 826/26740/15. Не зважаючи на це, відповідач, не вчинив будь-яких дій щодо працевлаштування позивача у зв'язку зі скороченням штату, а повторно, з цих же підстав, видав оскаржуваний наказ про її звільнення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ, в зв'язку з чим, оскаржуваний наказ є протиправним і підлягає скасуванню.

Пунктом 24 Положення №114 визначено, що в разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Посилання відповідача на ліквідацію органів внутрішніх справ та скорочення посади позивача не є підставою для відмови у поновленні її порушеного права. З цього приводу Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Норми чинного законодавства у випадку незаконного звільнення працівника не передбачають необхідності з'ясування можливості поновлення такого працівника на відповідній посаді, а містять імперативний припис щодо його безумовного поновлення на займаній до звільнення посаді. З огляду на це, суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на ліквідацію органів внутрішніх справ, працевлаштування позивача в інших установах.

Крім того, МВС України, у якому позивач обіймала посаду не ліквідовано, а отже суд першої інстанції прийняв правильне рішення про поновлення позивача на попередній посаді.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 20.06.2018.