Справа № 826/5048/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 червня 2018 року № 826/5048/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 15.02.2018р. року ВП № 51257866 про стягнення виконавчого збору в розмірі 14 892,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Державна судова адміністрація України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила суд скасувати постанову державного виконавця від 15.02.2018р. року ВП № 51257866 про стягнення виконавчого збору в розмірі 14 892,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що виконавчий лист Луганського окружного адміністративного суду від 09.03.2016р. № 2а-9960/10/1270 не відповідає дійсним обставинам справи, а виконання даного рішення суду є неможливим, оскільки зобов'язання щодо виконання вищезгаданого судового рішення залежить від виконання зобов'язань іншими суб'єктами владних повноважень. Позивач, не маючи можливості самостійно виконати постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09.02.2011р. у справі 2а-9960/10/1270, звернувся із заявою про встановлення способу та порядку виконання судового рішення, проте в задоволенні даної заяви було відмовлено. Також, для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання, що не було здійснено.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначивши, що державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

На примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 51257866, відкрите 31.05.2016р. старшим державним виконавцем з виконання виконавчого листа № 2а-9960/10/1270, виданого 09.03.2016р. Луганським окружним адміністративним судом про зобов'язання Державної судової адміністрації України виділити апеляційному суду Луганської області з єдиного рахунку Державного бюджету України № НОМЕР_1, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплати недоплаченої ОСОБА_1 з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року заробітної плати, обчисленої з урахуванням посадового окладу, виходячи з 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на момент проведених виплат з 19.08.2009р. року з урахуванням раніше проведених виплат.

14.02.2018р. державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51257866 на підставі п. 11 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

А постановою державного виконавця від 15.02.2018р. з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 14 892,00 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р. (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч.3 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки при відкритті виконавчого провадження виконавчий збір не було стягнуто, державний виконавець був зобов'язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору від 15.02.2018р. (ВП № 51257866) у зв'язку з закінченням виконавчого провадження (постанова від 14.02.2018р.) у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.04.2018р. у справі № 825/739/17.

В обгрунтування позовних вимог позивача посилається також на те, що ним вживалися всі від нього можливі заходи для виконання рішення суду, зокрема, було подано заяву від 27.07.2016р. про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, лист від 29.06.2016р. до апеляційного суду Луганської області з проханням провести розрахунок належних до виплат сум ОСОБА_1, лист від 29.06.2016р. № 10-4679/16 до ВДВС.

Проте суд вважає такі доводи необгрунтованими, оскільки всі перелічені дії позивачем були вчинені влітку 2016 року, в той час як постанова про закінчення виконавчого провадження була прийнята 14.02.2018р. Тобто позивачем не доведено, що протягом другої половини 2016 року, а також протягом 2017 року ним вживались будь-які дії на виконання рішення суду.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм та з урахуванням матеріалів справи, суд приходить до висновку, що 14.02.2018р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.11 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII. А 15.012.2018р. державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, оскільки органом ВДВС вчинялися дії щодо примусового виконання рішення суду, постанова державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору є обґрунтованою та правомірною.

Необґрунтованим є посилання позивача на подання заяви щодо встановлення способу та порядку виконання судового рішення, оскільки ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 26.09.2016р. у справі № 2а-9960/10/1270 відмовлено в задоволенні заяви Державної судової адміністрації України про встановлення способу і порядку виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 09.02.2011р.

Тобто, на час прийняття оскаржуваної постанови від 15.02.2018р. заява про роз'яснення судового рішення була розглянута по суті.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що з часу відкриття виконавчого провадження № 51257866 - 31.05.2016р. минуло майже два роки, та позивач мав достатньо часу для самостійного, добровільного виконання рішення суду.

Не заслуговує на увагу також і посилання позивача на те, що виконавчий лист Луганського окружного адміністративного суду від 09.03.2016р. № 2а-9960/10/1270 не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки порядок видачі виконавчого листа не є предметом даної справи.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій