Справа № 524/4396/14-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року

Київ

справа №524/4396/14-а

провадження №К/9901/8778/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т.Г.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №524/4396/14-а

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області (прийняту у складі: головуючого судді - Андрієць Д.Д.) від 17 лютого 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Перцової Т.С., суддів: Дюкарєвої С.В., Жигилія С.П.) від 25 квітня 2016 року,

у с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, в якому просила:

1.1. визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині неповідомлення позивача про наявне у неї, за колективним договором 2006-2009 років, право на отримання матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати для вирішення соціально-побутових питань та в частині невиплати самостійно відповідачем позивачу у 2009 році даної матеріальної допомоги;

1.2. зобов'язати Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м.Кременчука нарахувати та виплатити позивачу за 2009 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з пунктом 5.3 колективного договору на 2006-2009 роки, укладеного між виконавчим комітетом та трудовим колективом, відповідач взяв на себе зобов'язання при наявності коштів надавати працюючим матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. Позивач стверджує, що з колективним договором її ознайомлено не було, а тому про порушення свого права на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати дізналася лише в 2014 році. Разом з цим, при звільненні відповідачем розрахунок здійснений не повному обсязі, а саме - не виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 17 лютого 2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області вирішив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з відповідною заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до відповідача не зверталась, а тому в останнього не виникало обов'язку у нарахуванні та виплаті такої допомоги. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268, не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 25 квітня 2016 року Харківський апеляційний адміністративний суд вирішив:

5.1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.02.2016р. по справі № 524/4396/14-а залишити без змін.

6. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 20 травня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1.

8. У касаційній скарзі скаржник просить постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

9. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1.

10. 24 січня 2018 року вказана касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

11. Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

12. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції винесенні з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають скасуванню. Згідно тверджень скаржника, відповідачем не надано до суду належних доказів неможливості виплати у 2009 році позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Такими доказами, на думку позивача, є затверджений бюджетом на 2009 рік обсяг витрат на оплату праці працівників у 2009 році, з якого б вбачалося не закладення на 2009 рік витрат на виплату працівникам спірної матеріальної допомоги; документ про виконання бюджету в частині витрат з оплати праці у 2009 році; розпорядження, доведене до відома працівників, про те, що у 2009 році матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачуватися не буде у зв'язку з відсутністю на це коштів. Також позивач вказує, що відповідач не запланував спірну матеріальну допомогу, незважаючи на те, що за умовами колективного договору взяв на себе зобов'язання її виплачувати, а відтак, повинен був не лише планувати цю допомогу, а й вживати заходів для знаходження можливості її виплатити.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. 04.03.2008 року розпорядженням Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука №29 ОСОБА_1 була призначена на посаду спеціаліста ІІ категорії по роботі з населенням за місцем проживання.

17.08.2011 року ОСОБА_1 звільнена з посади згідно з розпорядженням №88-о від 17.08.2011 року. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1, наявної в матеріалах справи.

Нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік не здійснювалась.

Вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо неповідомлення її про наявність права на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати згідно з колективним договором, а також щодо невиплати їй вказаної допомоги, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про оскарження бездіяльності відповідача та зобов'язання Виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити їй вказану допомогу за 2009 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

14. Конституція України

14.1. Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)

15.1. Частина 3 статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

16. Закон України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII

16.1. Стаття 33. Оплата праці

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

17. Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 7 червня 2001 року № 2493-III

17.1. Стаття 21. Оплата праці, відпустки та пенсійне забезпечення

Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

18. Закон України "Про колективні договори і угоди" від 1 липня 1993 року № 3356-XII

18.1. Стаття 5. Співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору

Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

19. Постанова Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 9 березня 2006 року № 268

19.1. Підпункт 3 пункту 2. Надати право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

19.2. Пункт 8. Видатки, пов'язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

20. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Із аналізу вказаних вище нормативно-правових актів слід зробити висновок, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вказуючи при цьому будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у державного службовця, тому саме він має ініціювати питання про надання такої допомоги (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та заявлення потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Пунктом 5.3 Колективного договору на 2006-2009 роки, прийнятого на загальних зборах профспілкового комітету Автозаводського райвиконкому 15.05.2006 року, зареєстрованого у Управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Кременчуцької міської ради, передбачено, що при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік до відповідача не зверталась.

Таким чином, ОСОБА_1 не заявила про наявність у неї підстав та потреби для отримання вказаної допомоги, відтак у роботодавця не виникало обов'язку для її виплати.

Крім того, судами попередніх інстанцій вірно відхилено твердження позивача про необізнаність щодо наявності у неї права на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників, у т.ч. і ОСОБА_1

Помилковим суд касаційної інстанції вважає висновок позивача, що спірна допомога мала бути виплачена їй при звільненні, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

21. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

22. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

23. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

24. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року у справі №524/4396/14-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді О. В. Білоус

І. Л. Желтобрюх