Справа № 824/2274/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року

Київ

справа №824/2274/15-а

провадження №К/9901/12347/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу № 824/2274/15-а

за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Чернівецької митниці ДФС на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, прийняту у складі головуючого судді Левицького В. К., та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Сторчака В. Ю., суддів: Ватаманюка Р. В., Мельник-Томенко Ж. М.,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Чернівецької митниці ДФС, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказу Чернівецької митниці ДФС від 17 квітня 2015 року № 213-о "Про звільнення ОСОБА_1.";

зобов'язати Чернівецьку митницю ДФС поновити позивача на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста "Вадул-Сірет" Чернівецької митниці Міндоходів з 17 квітня 2015 року;

стягнути з Чернівецької митниці ДФС на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді;

зобов'язати Чернівецьку митницю ДФС працевлаштувати позивача на відповідній йому спеціальності та кваліфікації посаді в Чернівецькій митниці ДФС.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що згідно з наказом Чернівецької митниці ДФС № 213-о від 17 квітня 2015 року його звільнено з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста "Вадул-Сірет" Чернівецької митниці Міндоходів за пунктом 5 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за нез'явлення на роботу протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Вважаючи звільнення безпідставним та незаконним, оскільки позивач не з'являвся на роботі через власну хворобу та хворобу своєї дитини, що підтверджується листками непрацездатності, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про поновлення на посаді.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Чернівецької митниці ДФС від 17 квітня 2015 року № 213-о "Про звільнення ОСОБА_1.".

Поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста "Вадул-Сірет" Чернівецької митниці Міндоходів з 18 квітня 2015 року.

Стягнуто з Чернівецької митниці ДФС України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2015 року по 07 жовтня 2015 року у сумі 7151,04 гривень.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

В обґрунтування касаційної скарги вказує на правомірність оскаржуваного наказу, оскільки десять листків непрацездатності з перервами на вихідні та свідкові дні підтверджують безперервний строк нез'явлення позивача на роботі з причин тимчасової непрацездатності. Проміжки часу між листками непрацездатності у святкові та неробочі дні не переривають чотиримісячний строк невиходу позивача на роботу, позаяк у вказаний період часу позивач фактично не міг приступати до виконання своїх посадових обов'язків.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 21 листопада 2014 року по 24 квітня 2015 року ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, а саме:

серії АГГ № 928528 від 05.12.2014 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 21.11.2014 по 05.12.2014 року, стати до роботи 06.12.2014 року;

серії АГГ № 834690 від 08.12.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 08.12.2014 по 17.12.2014 року, стати до роботи 18.12.2014 року;

серії АВЦ № 616675 від 18.12.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 18.12.2014 по 26.12.2014 року, стати до роботи 27.12.2014 року;

серії АГГ № 834840 від 29.12.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 29.12.2014 по 06.01.2015 року, стати до роботи 07.01.2015 року;

серії АГГ № 827742 від 12.01.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 12.01.2015 по 21.01.2015 року, стати до роботи 22.01.2015 року;

серії АГГ № 827782 від 22.01.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 22.01.2015 по 01.02.2015 року, стати до роботи 02.02.2015 року;

серії АГИ № 577073 від 16.03.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 02.02.2015 по 16.03.2015 року, стати до роботи 17.03.2015 року;

серії АГГ № 929926 від 31.03.2015 року - перебував на лікарняному (власна хвороба) з 16.03.2015 по 31.03.2015 року, стати до роботи 01.04.2015 року;

серії АГГ № 874509 від 01.04.2015 року - перебував на лікарняному (хвороба дитини) з 01.04.2015 по 10.04.2015 року, стати до роботи 11.04.2015 року;

серії АГГ № 874569 від 14.04.2015 року - перебував на лікарняному (хвороба дитини) з 14.04.2015 по 23.04.2015 року, стати до роботи 24.04.2015 року.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із нез'явленням ОСОБА_1 на роботі протягом більше як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності у період з 21 листопада 2014 року по 17 квітня 2015 року, на підставі повідомлення Первинної Профспілкової організації Чернівецької митниці ДФС "Щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1." від 17 квітня 2015 року № 16/24-70-81-07 та передавального акту від Чернівецької митниці Міндоходів до Чернівецької митниці ДФС від 14 січня 2015 року, Чернівецькою митницею ДФС видано наказ від 17 квітня 2015 року № 213-о, згідно з яким звільнено ОСОБА_1, головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста "Вадул - Сірет" Чернівецької митниці Міндоходів із займаної посади з 17 квітня 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосування відповідачем при звільненні ОСОБА_1 пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України є необґрунтованим, оскільки Чернівецькою митницею ДФС не доведено факт безперервної непрацездатності позивача упродовж більш як чотирьох місяців підряд.

Зазначена позиція була підтримана і Вінницьким апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд частково погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а такожу період перебування працівника у відпустці.

Підставою для розірвання трудового договору є нез'явлення на роботу протягом зазначеного строку. Вихід на роботу хоч би на один день перериває цей строк. І у подальшому чотиримісячний строк має обчислюватись знову. Підсумовуватись періоди неявки на роботу, тривалістю менше чотирьох місяців, не можуть.

Отже, застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції, як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з'являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року у справі № 21-943во08, а також у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року та від 16 травня 2018 року у справах № К/9901/1390/18, № К/9901/8746/18 відповідно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 21.11.2014 по 05.12.2014 року, стати до роботи 06.12.2014 року; 08.12.2014 по 17.12.2014 року, стати до роботи 18.12.2014 року; з 18.12.2014 по 26.12.2014 року, стати до роботи 27.12.2014 року; з 29.12.2014 по 06.01.2015 року, стати до роботи 07.01.2015 року; з 12.01.2015 по 21.01.2015 року, стати до роботи 22.01.2015 року; з 22.01.2015 по 01.02.2015 року, стати до роботи 02.02.2015 року; з 02.02.2015 по 16.03.2015 року, стати до роботи 17.03.2015 року; з 16.03.2015 по 31.03.2015 року, стати до роботи 01.04.2015 року; з 01.04.2015 по 10.04.2015 року, стати до роботи 11.04.2015 року; з 14.04.2015 по 23.04.2015 року, стати до роботи 24.04.2015 року, про що свідчать листки непрацездатності.

Отже, на день звільнення 17 квітня 2015 року позивач був відсутній на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців підряд. Зазначені обставини також підтверджуються табелями облікового робочого часу доповідними записками начальника митного поста "Вадул - Сірет" Чернівецької митниці Міндоходів від 23 квітня 2015 року № 24-70-61-23/0415-ЕП та від 17 квітня 2015 року № 24-70-61-23/0520-ЕП, копії яких містяться в матеріалах справи.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок видачі документів,

що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України № 455 від 13 листопада 2001 року (далі - Інструкція № 455), обумовлено, що направлення хворого для огляду до МСЕК здійснюють ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому разі, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців безперервно з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п'яти місяців у зв'язку з одним і тим самим захворюванням або його ускладненнями за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності.

Слід зазначити, що конкретний список захворювань, за яких роботодавець має зберігати за працівником місце роботи й посаду, відсутній, однак, зважаючи на вищенаведений пункт 4.1 Інструкції № 455, конкретний строк збереження місця роботи й посади, а саме 10 місяців з дня настання непрацездатності встановлено лише в випадку захворювання працівника на туберкульоз, що в свою чергу, узгоджується з приписами частини другої статті 25 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", в якій вказано, що особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи.

За такого правового врегулювання, звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України з ініціативи керівництва підприємства можливе наступного дня після закінчення чотиримісячної безперервної непрацездатності працівника, якщо така непрацездатність не пов'язана:

з вагітністю та пологами;

із захворюванням на туберкульоз;

із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.

Крім цього слід звернути увагу, що частиною третьою статті 184 КЗпП України передбачені гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, у якій вказано, що забороняється звільняти з ініціативи керівництва підприємства жінок, які мають дітей віком до трьох років (в окремих випадках - до шести років, якщо дитина потребує домашнього догляду), одиноких матерів за наявності дитини до 14 років або дитини-інваліда, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Зазначені вище десять листків непрацездатності з перервами на суботи на неділі (06-07 та 27-28 грудня 2014 року, 10-11 січня 2015 року, 11-12 квітня 2015 року), під час офіційних державних святкових днів, а також перенесених робочих днів згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 1084-р (07-09 січня 2015 року, 13 квітня 2015 року), підтверджують безперервний строк нез'явлення ОСОБА_1 на роботі з причин тимчасової непрацездатності.

Також з матеріалів справи вбачається, що тимчасова непрацездатність ОСОБА_1 не була пов'язана із захворюванням на туберкульоз, трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.

Проте Верховний Суд зауважує, що постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2015 року, у справі № 824/56/15-а, зобов'язано відповідача видати наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Крім того, наведеними судовими рішеннями встановлено, що представником позивача на ім'я Чернівецької митниці ДФС було подано заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 грудня 2014 року.

Приписами статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" обумовлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Дана норма кореспондується з положень статті 129-1 Конституції України.

За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд прийшов до висновку, що у зв'язку з постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, яка набрала законної сили 14 квітня 2015 року, ОСОБА_1 фактично перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що, в свою чергу, враховуючи норми частини третьої статті 40 КЗпП України, виключає можливість звільнення позивача із займаної посади у зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Отже, оскаржуваний наказ Чернівецької митниці ДФС від 17 квітня 2015 року № 213-о "Про звільнення ОСОБА_1." прийнятий в порушення положень частини третьої статті 40 КЗпП України, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права саме по собі дає підстави суду касаційної інстанції згідно з частиною третьою статті 341, пунктом 3 частини першої статті 349 та статті 351 КАС України, не обмежуючись доводами та вимогами касаційної скарги, змінити рішення суду повністю, або частково, змінивши його мотивувальну та (або) резолютивну частину.

Як убачається з матеріалів справи, судами попередніх інстанцій позовні вимоги задоволено з підстав недоведення Чернівецькою митницею ДФС факту безперервної непрацездатності позивача упродовж більш як чотирьох місяців підряд.

Аналіз обставин справи та зібраних доказів дає підстави для висновку про протиправність оскаржуваного наказу у зв'язку з наявністю судового рішення, яким зобов'язано відповідача видати наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що, насамперед, виключає можливість звільнення його із займаної посади, оскільки у період перебування працівника у відпустці звільнення такого працівника не допускається.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині мотивів його прийняття.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Чернівецької митниці ДФС задовольнити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року змінити в частині мотивування, в решті - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець