Справа № 810/508/18
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Київ №810/508/18

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Літвіної Н.М.,

за участю

секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року (повний текст рішення складено 30.03.2018, суддя Лисенко В.І.) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про оскарження рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області від 04.07.2017 №7438-13.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04.07.2017 №7438-13.

Не погоджуючись з таким рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області подало апеляційну скаргу.

Відповідач, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що на нежитлове приміщення, яке перебуває у власності ОСОБА_2 не поширюються норми, встановлені пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки такий не є юридичною особою, а тому відсутні будь-які правові підстави для ненарахування податкового зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засідання представник відповідача апеляційну скаргу підтримав на тих доводах, що в ній зазначені.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 11.12.2000, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 0000723 (а.с. 6).

Основаним видом діяльності позивача, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: 01.49 розведення інших тварин.

Витяг з реєстру платників єдиного податку від 21.11.2017 свідчить про те, що суб`єкт господарювання ОСОБА_2 з 01.01.2012 є платником єдиного податку 2 групи (а.с. 15).

На підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2007 №106, позивач є власником нежитлової будівлі (телятника), що розташована в селі Володимирівка, Київська область, по вулиці Шевченка, будинок 2а, загальною площею 988,4 кв.м. (що підтверджується копією договору (а.с.11) та Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 12).

04 липня 2017 року Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №7438-13, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за 2016 рік у сумі 13620,15 грн.

06.10.2017 ОСОБА_2 до Головного управління ДФС України в адміністративному порядку подано скаргу на податкове повідомлення - рішення від 04.07.2017 №7438-13, в якій позивач зазначив, що відповідно до Національного класифікатора видів економічної діяльності, ним проводиться такий вид діяльності, як 01.49 «Розведення інших тварин». Для ведення такої діяльності ОСОБА_2 було придбано основні засоби, а саме телятник, який використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Тому, у розумінні статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» він є сільськогосподарським виробником, а відповідно до пункту 266.2.2 Податкового кодексу України, телятник є будівлею, яка не оподатковується (а.с.8)

Розглянувши скаргу, контролюючий орган прийняв рішення від 05.12.2017 №16153, яким податкове повідомлення - рішення від 04.07.2017 №7438-13 залишив без змін, а скаргу - без задоволення (а.с. 9-10), вказавши, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України, сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, а скаржник є фізичною особою, що свідчить про непоширення на нього податкової пільги, передбаченої пунктом 266.2.2 Податкового кодексу України.

Вважаючи, податкове повідомлення-рішення від 04.07.2017 №7438-13 протиправним та позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки, спеціальним законом у сфері сільськогосподарської діяльності, а саме Законом України «Про сільськогосподарський перепис», закріплено, що виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно - правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, а також, зважаючи на те, що у Законі України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років», який є чинним, міститься наступне визначення, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, то беручи до уваги те, що факт зайняття позивачем сільськогосподарською діяльністю встановлений на підставі матеріалів справи є безспірним та не заперечується відповідачем, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є сільськогосподарським товаровиробником і має право на пільги, передбачені абзацом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - ПК України).

Згідно з пп. 266.1.1. п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

Разом з тим, відповідно до абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що основним видом діяльності позивача є 01.49 «Розведення інших тварин», а нежитлова будівля, що розташована в селі Володимирівка, Київська область, по вулиці Шевченка, будинок 2а, загальною площею 988,4 кв.м. та належить позивачу на праві власності, використовується ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником: виробництво та зберігання кормів для тварин, зерносховище, сіносховище, утримання та розведення кролів та ін.

З вищенаведеного вбачається, що оскільки позивач, як особа, яка займається розведенням тварин, використовує нежитлову будівлю у своїй господарській діяльності, він є звільнений від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі, що пп.14.1.235 п. 14. 1 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання, а оскільки ОСОБА_2 не є юридичною особою, то такий не може вважатися і сільськогосподарським товаровиробником, суд зазначає наступне.

Визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України, застосовуються виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», що прямо визначено самим пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки не відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».

При цьому, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробниками сільськогосподарської продукції визнаються юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності.

Також, у Законі України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років», який є чинним, міститься наступне визначення, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Відповідно до п.п.5.2, 5.3 ст. 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу; інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у даному випадку зміст поняття «сільськогосподарський товаровиробник», викладеного у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у Податковому кодексі України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень п.5.3 ст. 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. "ж" пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

При цьому, з положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Окрім того, Головним управлінням ДФС у Київській області не було враховано презумпцію правомірності рішень платника податку, закріплену підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, відповідно до якої в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

При цьому, виходячи із спірних правовідносинах необхідно врахувати рішення Європейського суду з прав людини у справах Сєрков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що Податковий кодекс України не містить посилань на Закон України «Про сільськогосподарський перепис» у визначенні терміну «сільськогосподарський товаровиробник», а тому у сфері оподаткування необхідно вважати за доцільне використовувати значення, що міститься у пп.14.1.235 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, суд зазначає, що такі не можуть бути взяті до уваги, оскільки ч.6 ст. 7 КАС України встановлено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відтак, з врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач значно звузив права фізичної особи-підприємця порівняно з юридичними особами, проявивши податкову дискримінацію, не забезпечивши однакового підходу до всіх платників податків, а податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Беручи до уваги встановлене судом апеляційної інстанції в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не виконано обов'язок, встановлений частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України щодо доказування правомірності свого рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються у зв'язку з тим, що такі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.А. Губська

Н.М. Літвіна