Справа № 826/8395/17
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8395/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О. Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року, прийняту за наслідками розгляду справи в порядку письмового провадження, у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, податковий, контролюючий орган), в якому просила суд визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року №45569-1305.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 311 Кас України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 року №45569-1305 на підставі 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб в розмірі 3202,02 грн.

Сума податкового зобов'язання із земельного податку визначена платнику податків за користування земельною ділянкою, що знаходиться під належним позивачу нежилим приміщенням загальною площею 62,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачем надано розрахунок земельного податку, який проведено наступним чином: 33,73 кв.м. х 1908,36 х 2,0 х 1,1 х 1,249 х 1,433 х 1,06 х1 % (а.с. 41), де

- 33,74 кв.м. - частина земельної ділянки, на яку нараховувався податок (загальна площа земельної ділянки 717 447 кв.м.);

- 1908,36 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23.

- 2 - коефіцієнт на функціональне виконання землі (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489);

- 1,34 - узагальнюючий локальний коефіцієнт (відповідно до рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва та Порядку її визначення»);

-1 % - відсоткова ставка земельного податку відповідно до пп. 5.6 рішення Київської міської ради № 242/5629 від 23.06.2011;

- 1.249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 ПК України;

- 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16 та ст. 289 ПК України;

- 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-00.22-443/2-16 та ст. 289 ПК України.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернулася до суду з позовом про його скасування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право користування позивача земельною ділянкою, за яку нараховано земельний податок, не зареєстровано та, крім цього, остання як суб'єкт підприємницької діяльності перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених законодавством.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що згідно з даними державного земельного кадастру вона не є користувачем земельної ділянки, за яку йому визначено податкові зобов'язання із земельного податку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 вказаного Кодексу визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За змістом пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України закріплено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №9701, належать на праві власності нежиле приміщення НОМЕР_1 (колишня квартира), загальною площею 62,4 кв.м., по АДРЕСА_1.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивачем не зареєстровано право власності чи користування земельною ділянкою під належним на праві власності нежитловим приміщенням, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежиле приміщення 62,4 кв.м., по АДРЕСА_1.

Згідно з п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З плану земельної ділянки № 88:137:006 (витяг з бази даних земельного кадастру КП УЖГ Шевченківського району м. Києва АТ «Індустріально-експортний банк», ТОВ «ВПМ» по АДРЕСА_1) вбачається, що загальна площа земельної ділянки становить 7174,47 кв.м., площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача - 33 кв.м.

Дані обставини позивачем не заперечуються, розрахунок земельного податку, застосований відповідачем, не оскаржується.

Посилання апелянта на ту обставину, що згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у м. Києві, наведеною в листі від 20.02.2018, відомості щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 відсутні відхиляються, оскільки відсутність такої реєстрації не звільняє користувача земельної ділянки від сплати земельного податку в силу положень 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.

Стосовно доводів апелянта про відсутність обов'язку зі сплати земельного податку через перебування на спрощеній системі оподаткування колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 18.12.1997 позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 276819, а з 01.01.2012 р. перебуває на спрощеній системі оподаткування (2 група), що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 16.05.2016 р. №571.

Згідно з п. 269.2 ст. 269 ПК України особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Із встановлених обставин справи не вбачається, що позивач використовує земельну ділянку для ведення господарської діяльності, оскільки в оренду надається лише нежиле приміщення.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.11.2015 (справа №826/14703/13-а).

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями ст.ст. 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.О. Беспалов
О.А. Губська
Повний текст постанови виготовлено 21.06.2018