Справа № 814/925/18
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 р. № 814/925/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом:ОСОБА_1, вул. АДРЕСА_1 Доманівський район, Миколаївська область,56401
до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
про:визнання незаконною відмови; зобов'язання вчинити певні дії,

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (надалі - Управління або відповідач) в задоволенні заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 4,38 га, розташованої у межах території Доманівської селищної ради Доманівського району Миколаївської області, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (надалі - земельна ділянка);

зобов'язати Управління розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що Управління при розгляді її заяви діяло всупереч нормам Земельного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву (арк. спр. 21-23) Управління зазначило, що при розгляді заяви позивача воно керувалося затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення та розпорядження ними» Стратегією удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними (надалі - Стратегія), якою було змінено правила розпорядження земельними ресурсами, що належать державі, закріплено нормативи такого розпорядження та його цілі. Відповідно до Стратегії, Держгеокадастр та його територіальні органи, у разі надходження заявок на отримання земельних ділянок для сінокосіння, випасання худоби, городництва, передають земельні ділянки для зазначених цілей тільки за результатами земельних торгів, тому листом від 12.01.2018 № Д-230/6-18-СГ позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Позивач подала відповідь на відзив (арк. спр. 31-32).

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

07.12.2017 ОСОБА_1 звернулася до Управління із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для сінокосіння та випасання худоби (надалі - Заява, арк. спр. 24). До Заяви позивач додала копії паспорта та ідентифікаційного коду, викопіювання з Публічної кадастрової карти України із зображенням місця розташування земельної ділянки; обґрунтування потреби в земельній ділянці (арк. спр. 25, 26).

Листом від 12.01.2018 № Д-230/6-18-СГ «Про розгляд заяви» (надалі - Лист, арк. спр. 7) Управління, з посиланням на Стратегію, відмовило позивачу у наданні дозволу.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмої цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною другою статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки. Верховній Раді Автономної Республіки Ким, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Позивач до Заяви додала документи, що передбачені частиною другою статті 122 Земельного кодексу України.

У частині третій статті 122 Земельного кодексу України вказано, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є частиною повноважень Управління щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення на території Миколаївської області.

Згідно з пунктом 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, організаційно-розпорядчим документом Управління є наказ.

Отже, відмова Управління в наданні дозволу мала бути оформлена наказом, а за змістом - відповідати частині третій статті 122 Земельного кодексу України.

Таким чином, відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не видав наказ за результатами розгляду Заяви.

Інформації про наявність обставин, що передбачені частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, як підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, Лист не містить.

Суд вважає за необхідне дати оцінку доводам Управління щодо обов'язковості врахування ним під час розгляду клопотання позивача положень Стратегії.

Право кожного громадянина користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону гарантовано частиною другою статті 13 Конституції України.

Як вказано у частині першій статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (стаття 4 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на таких принципах:

а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва;

б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом;

г) забезпечення раціонального використання та охорони земель;

ґ) забезпечення гарантій прав на землю;

д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить:

а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

б) реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель;

в) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом;

г) координація проведення земельної реформи;

ґ) розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель;

д) організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою;

е) встановлення порядку проведення моніторингу земель;

е1) внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст;

є) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Виходячи з викладеного, суд дійшов таких висновків. По-перше, у Стратегії відсутні посилання на норми Земельного кодексу України, в зв'язку з чим безпідставно вважати її нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до Земельного кодексу України. По-друге, її зміст у відповідній частині не відповідає завданням земельного законодавства, зокрема забезпеченню права на землю громадян. По-третє, встановлені Постановою № 413 умови та обмеження не відповідають принципам земельного законодавства, зокрема принципу забезпечення права власності на землю та принципу забезпечення гарантій прав на землю. По-четверте, порядок передачі земельних ділянок у користування визначений саме Земельним кодексом України і не може бути змінений постановою Кабінету Міністрів України.

Як вказано у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким правовим актом в даному випадку є Земельний кодекс України.

За відсутності обставин, про які зазначено у частині третій статті 123 Земельного кодексу України, відповідач був зобов'язаний прийняти рішення (шляхом видання відповідного наказу) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (прийняття судом рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії), суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На думку суду, оскільки Управління у Листі зазначило саме про відмову позивачу у наданні дозволу, а підстави для такої відмови визнані судом незаконними, суд, з урахуванням частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішив вийти за межі позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 139, 241-243, 246, 250, 255, 262, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (вул. АДРЕСА_1 Доманівський район, Миколаївська область, 56401, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (вхідний № Д-17444/1/5-17-СГ віл 07.12.2017).

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області видати наказ про надання ОСОБА_1, відповідно до заяви (вхідний № Д-17333/1/5-17-СГ від 07.12.2017), дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування для сінокосіння та випасання худоби земельної ділянки орієнтовною площею 4,38 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення земельної власності у межах території Доманівської селищної ради Доманівського району Миколаївської області.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) на користь ОСОБА_1 (вул. АДРЕСА_1 Доманівський район, Миколаївська область, 56401, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений платіжною квитанцією від 10.04.2018 № 111.

6. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна