Справа № 820/1062/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Мельніков Р.В.

12 червня 2018 р. Справа № 820/1062/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Донець Л.О. , Бенедик А.П.

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Ехсанулла Наджибуллах до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

10.03.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог /а.с. 32-33/ просить:

- визнати рішення Державної міграційної служби України (подалі ДМС України) від 02.12.2016 року № 618-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірною та скасувати;

- зобов'язати ДМС Україну повторно розглянути справу про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення ДМС України від 02.12.2016 року № 618-16 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження.

Вказує, що спірне рішення порушує його права, для відновлення яких необхідно зобов'язати ДМС України повторно розглянути його справу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заперечуючи проти позову, відповідач ДМС України зазначає, що позивач наводить завідомо неправдиві відомості, щодо обставин викладених у його зверненні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підтвердження неможливості повернення до ОСОБА_2.

Такі дії позивача порушують вимоги п. 205 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця), де вказано, що заявник повинен говорити правду та сприяти у встановленні фактів. Таким чином, відносно заявника відсутні підстави для використання настанов п. 2033, цих рекомендацій відносно толкування фактів, що викликають сумніви, на користь заявника.

Відповідач зазначає, що основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження (ОСОБА_2), зокрема матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусі, Молдові та Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, можна зазначити наступне: твердження заявника щодо існування загрози щодо його переслідування на батьківщині не є обґрунтованими.

Позивач не надав фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї. Заявник не довів можливості переслідування у разі повернення на батьківщину з жодних з наведених конвенційних ознак.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, доказом чого, свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта громадянина ОСОБА_2 14.10.2015 року.

Держава, громадянином якої є заявник, забезпечує його права, як громадянина і він користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а значить не є біженцем та не потребує міжнародного захисту.

Відповідач вказує, що до ГУ ДМС України в Харківській області позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, оскільки прибувши 22.12.2015 року до України з метою навчання, ніде не навчався та не навчається, з 30.01.2016 року до моменту звернення до ГУ ДМС України в Харківській області нелегально перебував на території України. Отже, заявник є мігрантом, а не біженцем.

На підставі викладеного, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заявник не довів можливості переслідування у разі повернення на батьківщину, надані документи у підтвердження обґрунтованості звернення не підтверджують його побоювання та мають розбіжності та ознаки підробки.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача, враховуючи інформацію по країні походження, дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував можливість повернення до країни громадянської належності через небезпечну ситуацію в своїй країні, внаслідок загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту.

Звертає на себе увагу той факт, що позивач не відразу звернувся за захистом в Україні - прибувши в Україну 22.12.2015 року, останній звернувся до ГУ ДМС України в Харківській ласті лише 25.04.2016 року.

Враховуючи неправдивість наданої позивачем інформації щодо побоювань повернення до країни походження, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що позивачу буде сричинено шкоду на будь-якій території країни походження.

У позивача є можливість повернення до країни громадянської належності в інше місце насамперед до міста Кабул.

Враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (подалі Закон № 3671-VI), було відмовлено громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення ДМС України діяло на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

За наведених обставин, просить у задоволенні позову просить відмовити.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2018 року (рішення ухвалено у складі колегії суддів: головуючий суддя Мельников Р.В., судді Білова О.В., Марєнко Л.М., у повному обсязі виготовлено 29.01.2018 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений наступним чином: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 02.12.2016 року № 618-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач ДМС України зобовязаний повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок суду першої інстанції вмотивований тим, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Міграційною службою при прийнятті рішення не було враховано, що згідно керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з ОСОБА_2. Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), від 19.04.2016 року. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

ДМС України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Суд першої інстанції визначився, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон № 3671-VI пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач ДМС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Окрім доводів, наведених у запереченнях на позовну заяву, скаржник зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим, з урахуванням імперативних іриписів статті 6 Закону № 3671-VI, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до пункту 2 Положення про ДМС України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 року № 405/2011, ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, інтими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра внутрішніх справ України, а також цим Положенням.

Скаржник вважає, що спірні рішення повинні оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано.

Відповідно до пункту 3 статті 2 КАС України ДМС України, як суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення додержано приписи чинного законодавства, а також враховано всі дійсні обставини справи, в зв'язку з чим відсутні підстави для його скасування.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції неправильно вирішено спір по суті, у зв'язку з чим, судове рішення має бути скасовано судом апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що відповідач по справі в своїй апеляційній скарзі всупереч вимогам ст. 296 КАС України, не зазначає у чому саме полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не досліджено у повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон № 3671-VI пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

З врахуванням встановлених судовим розглядом обставин, колегія суддів вірно прийшла до висновку, що відповідачем не надано належної оцінки тому, чи змінилася на час звернення позивача за отриманням статусу біженця політична ситуація в країні походження, не з'ясовано в повній мірі характер об'єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

За наведених обставин, позивач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матерільного та процесуального права.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 громадянин ОСОБА_2 25.04.2016 року він звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що в країні його громадянської належності йому особисто загрожує небезпека, свої побоювання позивач пов'язує з там, що його переслідує вбивця його дядька. Під час співбесіди позивач повідомив, що його попереджали, що його вб'ють, у звязку з чим, він просить в Україні статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту /а.с. 65-66 т. 1/.

12.01.2017 року позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС у Харківській області № 1 від 04.01.2017 року, про те що відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні, на підставі рішення ДМС України від 02.12.2016 року № 618-16 /а.с. 9 т. 1/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами першою та сьомою статті 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній ОСОБА_3 Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.05.2018 року по справі № 820/1309/16 (№ К/9901/11871/18).

Судом установлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Втім, колегія суддів зазначає, що міграційною службою при прийнятті рішення не враховано, що згідно керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з ОСОБА_2. Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців від 19.04.2016 року, (мовою оригіналу) «Немеждународный вооруженный конфликт продолжается в Афганистане, Афганским национальным силам безопасности (АНСБ), поддерживаемым международными вооруженными силами, противостоит ряд антиправительственных формирований (АПФ) ... МООНСА начала отслеживать число жертв среди гражданского населения (включая гражданских лиц. которые погибли или получили ранения в результате конфликта) в 2009 году. Число жертв среди гражданского населения ежегодно возрастает в период с 2009 по 2015 год, (не считая уменьшения на четыре процента в 2012 году по сравнению с 2011 г.) В 2015 году было наибольшее число жертв среди гражданского населения по сравнению с предыдущими годами - 11,002 жертв среди гражданского населения (3.545 погибших гражданских лиц и 7,457 раненых). В период с 1 января 2009 года и 31 декабря 2015 года МООНСА зафиксировала в общей сложности 58,736 жертв среди гражданского населения (21,323 смертей и 37413 получили ранения). Тенденция роста числа жертв среди гражданского населения продолжались в первом квартале 2016 года».

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Також, згідно даних ОСОБА_4, ООН: (мовою оригіналу) «..в Афганистане растет число раненых среди мирных граждан, 18 апреля 2016, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/57149aad4.html [последняя дата доступа 25 мая 2016]: Организация Объединенных Наций сообщает, что с начала текущего года в вооруженных конфликтах в Афганистане погибли около 600 мирных граждан. Эта цифра на 13 процентов ниже показателя за первый квартал 2015 года. По опубликованным в воскресенье, 17 апреля, данным Миссии ООН по содействию в Афганистане, за аналогичный период число раненых среди мирного населения возросло на 11 процентов, составив 1 343 человека. В отчете Миссии говорится, что в связи с активизацией боевых действий в населенных районах число жертв среди детей возросло на 29 процентов, среди женщин на пять процентов. По оценкам Миссии, 60 процентов жертв погибло в результате действий антиправительственных сил. Также Миссия отмечает рост числа погибших в результате миномётных обстрелов и использования гранат со стороны правительственных сил. За несколько дней до публикации этих данных движение Талибан объявило о начале нового наступления в рамках своей ежегодной весенней кампании».

Крім цього, колегія суддів зазначає, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом Місією ООН по сприянню ОСОБА_2 (МООНСА) опубліковано у доступі за наступним посиланням: http://www.refworld.org.ru/docid/597b42ca4.html, доповідь: ОСОБА_2: Захист громадянських осіб у воєнному конфлікті. Щорічна доповідь за 2016 рік, 1 лютого 2017р.: (мовою оригіналу) «..В 2016 году МООНСА зафиксировала наибольшее количество жертв среди гражданского населения в результате атак террористов-смертников и комбинированных атак с 2009 года, когда МООНСА начал вестись систематический учет данных о жертвах среди гражданского населения. Движение Талибан заявило о своей ответственности за 20 из 42 документально зафиксированных случаев нападений смертников и комплексных нападений в 2016 году. Антиправительственные элементы продолжали осуществлять атаки террористов-смертников и комбинированные атаки на гражданские объекты в густонаселенных районах. Например, 70% всех жертв среди гражданского населения от атак террористов-смертников и комбинированных атак имело место в г. Кабуле: 14 случаев с 1381 жертвой (262 погибших и 1119 раненых), что на 68% больше, чем в 2015 году. Огромные масштабы ущерба, причиненного такими нападениями в Кабуле, демонстрирует, к примеру, комбинированная атака на Управление защиты ВИП-персон в районе ОСОБА_5 19 апреля, ответственность за которую взял на себя Талибан (393 жертвы среди гражданского населения (56 погибших и 337 раненых)), и нападение смертника на мирную демонстрацию на площади Дих Мазанг 23 июля, ответственность за которое взяло на себя ДАИШ / ИГПХ (498 жертв среди гражданского населениия (85 погибших и 413 раненых). Среди других значительних нападений в Кабуле в 2016 году следует отметить нападение талибов на транспортный конвой, перевозивший курсантов и выпускников учебных заведений АНП в Кабул, 30 июня (112 жертв среди гражданского населения - 34 погибших и 78 раненых), комбинированная атака на Американский университет Афганистана 24 августа (61 жертва среди гражданского населения 13 погибших и 48 раненых) и нападение смертника на мечеть Бакер-уль-Улум 21 ноября, ответственность за которое взяло на себя ДАИШ / ИГПХ (114 жертв среди гражданского населения - 40 погибших и 74 раненых). МООНСА по-прежнему обеспокоена тем, что большинство жертв среди гражданского населения в результате целевых и преднамеренных убийств стало следствием нападений, умышленно направленных на гражданских лиц. Из зафиксированных МООНСА в 2016 году 1118 жертв среди гражданского населения в результате целевых убийств, совершенных антиправительственными элементами, подавляющее большинство стало следствием нападений, совершаемых с целью убийства гражданских лиц. Объектами таких действий были старейшины племен, работники судебных органов, гражданские сотрудники государственной администрации, гражданские лица, которые предположительно являлись "шпионами" правительства244. Например, 15 июня талибы застрелили губернатора района Сайган провинции Бамиан245. Антиправительственные элементы также преследовали гражданских лиц за отказ выполнять их указания».

Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і ОСОБА_1 проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, ситуація в ОСОБА_2 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Колегія суддів зазначає, що ДМС України, приймаючи спірне рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Судовим розглядом установлено, що позивач народився у селі ОСОБА_6, район Кохістан, провінції Капіса ОСОБА_2.

Як свідчить наявна в матеріалах справи копія анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 13 від 25.04.2016 року, позивач, напередодні переїзду до України, проживав у селі ОСОБА_6 афганської провінції Капіса, разом з батьками та молодшими братами. Позивач навчався на відділенні громадського проектування, інженерний факультет в Університеті Альбероні м. Капіса, який закінчив у 2012 році, отримавши ступінь бакалавра наук. До прибуття в Україну позивач працював в будівельній фірмі «Stat Corp» м. Кабул, після закінчення університету, та з 2013 по 2015 рік працював в Ріясат Хедамат Зербаната м. Кабул, влаштувавшись на роботу через свого знайомого.

При зверненні із заявою до міграційної служби та під час проведення співбесід позивачем повідомлено, що суперник його дядька на ім'я Абдулмааруф у серпні 2009 року зробив успішну спробу вбивства дядька ОСОБА_1 Ехсанулла Наджибуллах на ім'я Абдолвахід.

Позивачем під час проведених співбесід вказано, що він особисто приймав участь у цьому конфлікті, був поранений з ногу та вдарив палкою сина вбивці свого дядька, після чого той став психічно хворим. На момент цього інциденту заявник навчався в університеті, який закінчив у 2012 році, влаштувавшись на роботу в будівельну фірму м. Кабул та у 2013 році в Міністерство будівництва ОСОБА_2 м. Кабул, звільнившись у 2015 році, через переслідування з боку вбивці його дядька, що і послугувало підставою для прибуття позивача до України.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належної оцінки питанню- чи змінилася на час звернення позивача за отриманням статусу біженця політична ситуація в країні походження, відповідачем не з'ясовано в повній мірі характер об'єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що позивачем отримано паспорт громадянина ОСОБА_2 14.10.2015 року, а отже, як наслідок, він користується захистом країни свого громадянської належності, колегія суддів зазначає, що означені обставини не можуть свідчити про можливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 02.12.2016 року № 618-16, прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення &?ї; &?а; суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року, - без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Постанова у повному обсязі складена і підписана 22 червня 2018 року.