Справа № 805/4715/18-а
Суддя: Логойда Т. В.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

20 червня 2018 р. Справа №805/4715/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Логойда Т.В., перевіривши виконання вимог законодавства при подачі позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Білозерської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати незаконним та скасувати рішення голови Білозерської міської ради від 22 грудня 2017 року №7/38-19 «Про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться за адресою: м. Білозерськ, вул. Будівельна, район будинку 19, ОСОБА_1».

Зазначала, зокрема, що 21 вересня 2017 року між Білозерською міською радою та нею укладено договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, відповідно до п. 2.1 якого договір укладено на 4 роки, після закінчення вказаного строку сервітуарій має право на поновлення його на новий строк, і про такий намір має за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово власника земельної ділянки, і у разі прийняття позитивного рішення скласти додаткову угоду про продовження дії договору.

Між тим, без наявності встановлених ст. 141 Земельного кодексу України підстав відповідач прийняв рішення від 22 грудня 2017 року №7/38-19, яким розірвав договір про встановлення особистого платного земельного сервітуту.

Вказане рішення вважала таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки розірвання договору в односторонньому порядку не передбачено, і таким, що порушує її права та перешкоджає веденню підприємницької діяльності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається судом, встановленим законом, орган, який, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Позивачем оскаржується рішення Білозерської міської ради про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту.

Відповідно до частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України одним з видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 402 вказаного Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Даний спір стосується речового права на майно, а саме права позивача користування майном земельною ділянкою, власником якої є Білозерська міська рада (пункт 1 розділу 1 договору від 21 вересня 2017 року №21/09/2017 про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, що укладений між позивачем та відповідачем). Ставиться питання про визнання недійсним акту, що порушує такі права.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Інший порядок судового провадження для розгляду таких спорів встановлено частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до пунктів 6 та 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Крім того, ОСОБА_2 Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2018 року в справі №676/3596/16-а (провадження № 11-187апп18) зазначила, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статтями 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статтями 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Відносини, повязані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на наведене даний спір є приватно-правовим і не повязаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Отже, вирішення спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, яка встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, і, відповідно, позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а підлягає розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті провадження в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Білозерської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Розяснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарського суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 20 червня 2018 року.

Суддя Логойда Т. В.