Справа № 200/10545/17 (2-а/200/929/17)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2018 рокусправа № 200/10545/17 (2-а/200/929/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , секретар судового засідання - Лащенко Р.В., з участю представника позивача - Біловоденко Ю.В., представника відповідача - Демченко М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м.Дніпрі апеляційну скаргу Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпра від 23 січня 2018 року у справі №200/10545/17 (головуючий суддя у 1 інстанції - Шевцова Т.В., рішення ухвалено та складено в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі в приміщенні Бабушкінського районного суду м.Дніпра 23 січня 2018 року) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" (далі - позивач, ТОВ "РІАЛ ІСТЕЙТ") звернулося до Бабушкінського районного суду м.Дніпра з адміністративним позовом до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.

Позивач просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до адміністративного суду з приводу оскарження п.4 рішення Нікопольської міської ради від 26 лютого 2016 року «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" в оренду земельної ділянки на вул.Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину». Визнати протиправним та скасувати п.4 рішення Нікопольської міської ради від 26 лютого 2016 року «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" в оренду земельної ділянки на вул.Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що про порушення своїх прав дізнався 26.05.2017 року під час розгляду справи в господарському суді у справі за позовом Нікопольської міської ради до ТОВ "РІАЛ ІСТЕЙТ" про спір щодо укладення договору оренди земельної ділянки. Спірним рішенням по даній справі відповідач встановив максимальну ставку орендної плати для позивача та аналогічними рішеннями встановив для інших суб'єктів господарювання орендну плату з меншою ставкою, тим самим підходив до підприємців вибірково. Нікопольська міська рада при однаковому цільовому призначенні земельної ділянки незаконно та необґрунтовано встановлює різні ставки орендної плати для різних підприємців, що є формою дискримінації з боку відповідача. Таким чином, дії відповідача мають ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпра від 23 січня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано п.4 рішення Нікопольської міської ради від 26 лютого 2016 року «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" в оренду земельної ділянки на вул.Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину».

Стягнуто з Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1600,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження всупереч нормам ст.257 КАС України, тим самим порушив норми процесуального права. Судом першої інстанції не враховано те, що позивач в своїй заяві не зазначив бажаний відсоток оренди; не направив протокол розбіжностей до ради щодо проекту договору оренди; не скористався правом внесення змін до рішення сесії. Судом не встановлено, які саме дії міської ради створили несприятливі умови, дискримінаційні порівняно з конкурентами, оскільки судом не досліджено, які ставки встановлюються між конкурентами в м.Нікополь. Суд проігнорував норми Податкового кодексу України та Закону України «Про оренду землі», якими врегульовані питання орендної плати. Не з'ясовано, яке саме право позивача порушено та не надано належної оцінки щодо повноваження Нікопольської міської ради на прийняття вказаного рішення сесії та відповідності чинному законодавству визначення міськрадою ставки оренди землі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що ця справа належить до справ незначної складності і правомірно розглянув справу у скороченому провадженні, в результаті якого прийняв законне, обґрунтоване та правильне рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, 30.01.2018 року Дніпропетровським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було прийнято рішення щодо дій Нікопольської міської ради по встановленню різних ставок орендної плати за землю.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення різних ставок орендної плати за землю з однаковим цільовим (функціональним) призначенням для суб'єктів господарювання є протизаконною дією органів місцевого самоврядування - порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та забороненою законодавством формою непрямої дискримінації. Ці дії ставлять у нерівні умови різних суб'єктів господарювання, оскільки останні не мають іншої альтернативи укладення договору оренди земельної ділянки і повинні сплачувати орендну плату за земельні ділянки в розмірі, який встановлюють своїми рішеннями органи місцевого самоврядування.

Таким чином, відповідач в рамках здійснення своїх повноважень повинен встановлювати єдину ставку орендної плати для земель з однаковим цільовим (функціональним) призначенням. Встановлення відповідачем різних розмірів орендної плати для земель з однаковим цільовим призначенням призводить до ущемлювання інтересів тих орендарів, які сплачують більшу орендну плату, отже, для окремих суб'єктів господарювання можуть створюватися дискримінаційні умови діяльності. Оскільки відповідач своїми рішеннями №31-16/VII від 27.01.2017 року, №32-16/VII від 27.01.2017 року, №33-16/VII від 27.01.2017 року, №41-16/VII від 27.01.2017 року, №49-18/VII від 30.03.2017 року, №51-18/VII від 30.03.2017 року, №52-18/VII від 30.03.2017 року, №53-18/VII від 30.03.2017 року та №54-18/VII від 30.03.2017 року (код цільового призначення земельної ділянки згідно КВЦПЗ - 03.07) встановив орендну плату у розмірі 3 % від діючої нормативної грошової оцінки земель, то аналогічне оскаржуване рішення відповідача, яким встановлений розмір ставки орендної плати, більше ніж 3 % - є протиправним і підлягає скасуванню в частині встановлення розміру ставки орендної плати. Таким чином, відповідач повинен був встановити ставку орендної плати для позивача у розмірі 3 % від діючої нормативної грошової оцінки земель на рік.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26.02.2016 року Нікопольською міською радою було прийнято рішення №32-5/VII «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «РІАЛ ІСТЕЙТ» в оренду земельної ділянки на вул. Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину», яким вирішено:

1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину в м. Нікополь на вул. Г.Чорнобиля, 100-а Товариства з обмеженою відповідальністю «РІАЛ ІСТЕЙТ» (кадастровий номер земельної ділянки - :03:031:0033).

2. Надати Товариству з обмеженою відповідальністю «РІАЛ ІСТЕЙТ» в оренду терміном на 5 (п'ять) років земельну ділянку площею 0,6913 га на вул. Г.Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину (код цільового призначення земельної ділянки згідно КВЦПЗ - 03.07.).

4. Встановити на земельну ділянку на вул. Г. Чорнобиля, 100-а орендну плату у розмірі 12 % від діючої нормативної грошової оцінки земель» (а.с.11).

Таким чином, зазначеним рішенням відповідач встановив для позивача ставку орендної плати за земельну ділянку у розмірі 12 % від діючої нормативної грошової оцінки земель.

Спірне по справі рішення було оприлюднено на сайті Нікопольської міської ради, та тим самим було доведено до відома позивача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення, (далі - ПК України) земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно з пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, статтю 10 ПК України викладено в новій редакції, відповідно до якої до місцевих податків віднесено податок на майно, який складається, зокрема, з плати за землю (пп. 265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК України) - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до пп.12.3.2 п.12.3 ст.12 ПК України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

Так, пунктом 12.4 статті 12 ПК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів віднесено, зокрема, встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Таким чином, з 1 січня 2015 року плата за землю, яка справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, належить до місцевих податків, встановлення яких здійснюється органами місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до положень ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо, зокрема, встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.73 Закону №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Конституційний суд України у рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Водночас, системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави Конституційному суду України вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень, яке випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень, обставин справи, змісту рішення Нікопольської міської ради від 26.02.2016 року № 32-5/VII «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" в оренду земельної ділянки на вул.Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину», суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приймаючи оспорюване рішення відповідач діяв у межах законодавчо наданих повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, оскільки згідно своїх повноважень та вимог пп.12.3.2п.12.3 ст.12 ПК України в оскаржуваному рішенні визначив об'єкт оподаткування, платників податків і зборів, розмір ставок, податковий період, дотримавшись критеріїв, встановлених розділом XII ПК України для земельного податку.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції шляхом встановлення для суб'єктів господарювання різних ставок земельного податку, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із пп.288.5.1, пп.288.5.2 п.288.5 ст.288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Відповідно до положень ст.284 ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території. Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам.

Відтак, органам місцевого самоврядування надано повноваження встановлювати пільги щодо земельного податку, який сплачується на відповідній території. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

При цьому, з врахуванням положень ст.12 ПК України, рішення щодо встановлення пільг із сплати земельного податку повинно бути прийнято до початку наступного бюджетного періоду та, якщо таке рішення прийнято, то воно є обов'язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами з урахуванням строків, визначених таким рішенням.

Водночас, оскільки питання зменшення ставки плати за землю відноситься до виключної компетенції сесії відповідної ради, а тому будь-яка особа, в тому числі і суд не вправі зобов'язувати відповідну сільську раду прийняти рішення про зменшення ставки земельного податку.

Як вбачається з оскаржуваного рішення Нікопольської міської ради від 26.02.2016 року, відповідачем встановлено розмір орендної плати на земельну ділянку у межах розміру визначеного ст.288 ПК України, наведене рішення не передбачало жодних пільг зі сплати орендної плати на земельну ділянку, а відтак воно не містить ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції та не порушує принципу рівності.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що надане позивачем рішення адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України від 30.01.2018 року не може бути прийнято як беззаперечний доказ протиправності рішення Нікопольської міської ради від 26 лютого 2016 року, оскільки таке питання повинно розглядатися в сукупності з іншими доказами. Окрім того, рішення адміністративної колегії на цей час оскаржується, а отже не набуло статусу остаточного, що підтвердили представники сторін в судовому засіданні.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб'єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способами, визначеними законодавством, є підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Нікопольської міської ради від 26.02.2016 року № 32-5/VII «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" в оренду земельної ділянки на вул.Героїв Чорнобиля, 100-а за фактичним розміщенням будівлі продовольчого магазину», прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України (не містить положень, які порушують права та інтереси позивача, не містить ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції та не порушує принципу рівності), а тому є правомірним та скасуванню не підлягає.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпра від 23 січня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ІСТЕЙТ" до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 13 червня 2018 року, в повному обсязі постанова виготовлена 20 червня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва