Справа № 815/1438/18
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2018-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1438/18
РІШЕННЯ
12 червня 2018 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю), представника відповідачів ОСОБА_2 (за довіреностями), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:
Громадянин ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України в Одеській області, в якому просить: визнати протиправними дії ДМС України та ГУ ДМС України в Одеській області; скасувати незаконне рішення ДМС України від 18.12.2017 року №324 про скасування посвідки серії ОД №9691, виданої 20.04.2010 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1989 році він разом із дружиною прибув до СРСР за міжурядовою угодою між урядами СРВ та СРСР, працював на підприємствах та залишився проживати в Україні. У 2001 році позивач став на облік у податковій службі як платник податків в Україні. Позивач вказав, що в 2002 році йому було надано дозвіл на постійне проживання в Україні. ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надав йому документ, який підтверджував його право на постійне проживання в Україні - посвідку на постійне проживання в Україні. У 2010 році позивач придбав власне жило.
20.04.2010 році після відповідної перевірки, позивачу було замінено посвідку на пос тійне проживання в Україні та ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надано посвідку на постійне проживання в Україні із безстроковим терміном дії серії ОД №9691.
Позивач зазначив, що 15.03.2018 року він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання інформації щодо скасування його посвідки на постійне про живання в Україні серії ОД №9691, яка була йому видана ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 20.04.2010 року. 30.03.2018 року представник позивача отримав від ГУ ДМС України в Одеській облас ті лист від 29.03.2018 року №5/3- про те, що посвідка позивача на постійне проживання в Україні серії ОД №9691 скасована 18.12.2017 року наказом Державної міграційної служби України за №324.
Позивач вважає, що він законно отримав посвідку на постійне проживання в Україні, і підстав для її скасування у відповідачів не було.
Ухвалою судді від 13 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 травня 2018 року о 10:00 год.
Ухвалою від 13.04.2018 року витребувано у відповідача ГУ ДМС України в Одеській області докази.
Ухвалою від 30.06.2018 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2018 року на 15:30 год.
У судове засідання, призначене на 12 червня 2018 року о 15:30 год., з'явився представник позивача та представник відповідачів.
Під час судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував, 08.05.2018 року надав до суду письмовий відзив, відповідно до якого зазначив, що 17.10.2017 року до ГУ ДМС України в Одеській області з питанням проставлення в національний паспорт штампу про видачу посвідки на постійне проживання звернувся громадянин ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5. У зв'язку з цим було здійснено перевірку особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання позивача на предмет законності документування його посвідкою на постійне проживання. В результаті перевірки матеріалів особової справи позивача було встановлено, що в матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну відсутній жодний документ, що підтверджував би факт працевлаштування позивача у вказаний період на Київському судноремонтному заводі. Крім того, в матеріалах особової справи відсутні будь-які документи, що підтверджують факт професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР позивача.
Представник відповідачів зазначив, що громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію, а рішення про документування посвідкою на постійне проживання прийняте з порушенням вимог закону, та підлягає скасуванню.
Також представник відповідачів зазначив, що посвідки, які були видані на підставі рішень, що скасовані наказом голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню. З огляду на зазначене, наказом ДМС України від 18.12.2017 року №324 позивачу скасовано посвідку на постійне проживання в Україну серії ОД № 9691 від 20.04.2010 року.
Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, 27.11.2001 року до ВПР та МР УМВС України в Одеській області звернувся громадянин ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із заявою щодо залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 49-50).
Як підставу для залишення в Україні на постійне проживання та для отримання посвідки на постійне проживання, позивачем в заяві-анкеті було вказано те, що він прибув в Україну в 1989 році по міжурядовій угоді між колишнім СРСР та ОСОБА_4 з метою працевлаштування, до 1994 року працював на Київському судноремонтному заводі та залишився проживати в Україні.
11.02.2002 року керівництвом ВГПІС УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 (а.с. 58) та позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії ОД №346/02 (а.с. 61).
20.04.2010 року відділом ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 було документовано посвідкою на постійне проживання серії ОД №9691, згідно якої позивач зареєстрований по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
08.11.2017 року, у зв'язку з заявою позивача про проставлення в національному паспорті штампу про видачу посвідки на постійне проживання, ГУ ДМС України в Одеській області проведено перевірку та затверджено висновок щодо розгляду матеріалів особової справи про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5 (а.с. 77-79).
18 грудня 2018 року головою ДМС України прийнято наказ №324 "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" (а.с. 67-72). Пунктом 9 вказаного наказу скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 11.02.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ОД №346/02 від 11.02.2002 року та серії ОД №9691 від 20.04.2010 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає ОСОБА_6 України "Про імміграцію".
Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно ст.6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про
надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Відповідно до ст.12 Закону України Про імміграцію, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених пунктами 1-5 статті 12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених законами України (пункт 6 ст.12 Закону). Тобто такі інші випадки, відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно законами України.
Проте, ДМС України в оскаржуваному рішенні від 18.12.2017 року не наведено такого закону, яким було б передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку позивача.
З висновку ГУ ДМС України в Одеській області щодо розгляду матеріалів особової справи про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5 вбачається, що в матеріалах особової справи позивача відсутні будь-які документи, що підтверджують факт професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР.
Проте вказане твердження відповідача є безпідставним, оскільки в матеріалах особової справи позивача наявна довідка №43 Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від 25.03.2003 року, видана громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5, про те, що він включений в загальний єдиний список, складений відповідно до рішення координаційної ради з міграційних питань від 04.12.1998 року, що стосується в'єтнамських громадян, більшість яких приїхало в СРСР на професійне навчання і на роботу по урядовій лінії згідно з договором між ОСОБА_4 і колишнім Радянським Союзом від 02.04.1981 року. Він зареєстрований в Управлінні у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації згідно розпорядження Облдержадміністрації від 26.07.2000 року №570/ А-2000 "Про впорядкування перебування і працевлаштування в'єтнамських громадян в Одеській області" (а.с. 65).
Відповідно до пункту 4 розділу V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
ОСОБА_6 набрав чинності 07.08.2001 року, а тому позивач звернувся до міграційних органів у встановлений законом строк.
Також суд вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а таких фактів відповідачами встановлено не було, у міграційного органу відсутні підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, оскільки таке рішення не грунтується на законі. Позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Прийняттям оскаржуваного наказу №324 від 18.12.2017 року ДМС України порушила принцип "належного урядування".
Посилання відповідачів на п.2.9 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року №681, суд до уваги не бере, оскільки, по-перше, даний порядок було прийнято після прийняття міграційним органом рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, і відповідно до ст.58 Конституції України, цей нормативно-правовий акт не має зворотної дії в часі, по-друге, застосування п.2.9 цього порядку до позивача, якому посвідку на проживання в Україні видано в 2002 році, суперечитиме принципу "належного урядування", і по-третє, підстави для скасування дозволу на імміграцію визначаються виключно законами, а не підзаконними нормативними актами, про що судом зазначалося вище.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання висновку від 08.11.2017 року щодо розгляду матеріалів особової справи про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5, та про протиправність рішення Державної міграційної служби України від 18.12.2017 року № 324 в частині скасування рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 11.02.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_5, визнання недійсними та вилучення посвідок на постійне проживання серії ОД № 346/02 від 11.02.2002 року та серії ОД № 9691 від 20.04.2010 року (п.9 рішення).
Тому позов ОСОБА_7 ОСОБА_5 в цій частині підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги позивача про визнання протиправними дій ДМС України, то таку протиправність позивач вбачає власне у прийнятті оскаржуваного рішення від 18.12.2017 року №324.
Така протиправність по суті є складовою прийнятого у відношенні позивача рішення, визнанням протиправним та скасуванням якого, суд повністю поновлює порушені права та законні інтереси позивача. Зазначений спосіб захисту порушеного права відображений у п.4 ч.2 ст.245 КАС України.
При цьому, визнання судом протиправними дій відповідача, які полягають у прийнятті протиправного рішення, на думку суду, є неналежним способом захисту порушеного права.
Тому в цій частині позовних вимог (визнання протиправними дій ДМС України щодо прийняття рішення від 18.12.2017 року №324) належить відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, ч.3 ст.139, ст.ст. 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 ОСОБА_5 відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_7 ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_7 ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 22 червня 2018 року.
Суддя В.В. Андрухів

.