Справа № 826/14707/16
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року

у справі №826/14707/16

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

21 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, його заступників, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, прийняте на засіданні 19.07.2016, яке затверджено Протоколом засідання від 21.07.2016 № 10 в частині недопущення позивача до участі в конкурсі на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань;

- зобов'язати відповідача розглянути заяву про участь у конкурсі на заняття посади Директора Державного бюро розслідувань та додані до неї документи позивача та його скаргу у відповідності до процедур, встановлених Законом про ДБР та Регламентом Конкурсної комісії;

- зобов'язати відповідача за результатами розгляду заяви позивача прийняти обґрунтоване (з урахуванням всіх обставин, які мають значення) та об'єктивне рішення, а саме врахувати, при прийнятті рішення, період перебування на посадах слідчого та старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України як досвід роботи на керівних посадах;

- зобов'язати відповідача утриматись від дій направлених на проведення конкурсу на заняття посади Директора Державного бюро розслідувань до завершення розгляду заяви позивача;

- зобов'язати відповідача розглянути заяву про участь у конкурсі на заняття посади Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 з обов'язковим врахуванням положень Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327, Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, а саме в Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 № 336, Положення про управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ, затвердженого наказом ГПУ від 29.03.2004 № 36/12-ок, Положення про Головне слідче управління Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 29.12.2009 № 75 та Положення про Головне управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 21.12.2010 № 106 та відповідних Посадових інструкцій Генеральної прокуратури України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду, на підставі ст. 123, ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу через порушення норм процесуального права з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що про порушення свого права позивач дізнався 22.07.2016 переглядаючи на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України пряму трансляцію засідання Конкурсної комісії, та як вважає апелянт маючи право апеляційного оскарження в досудовому порядку, звернувся до Конкурсної комісії засобами електронного зв'язку і поштою зі скаргою на рішення про недопущення його в участі у конкурсі. В подальшому з огляду на відсутність інформації від Конкурсної комісії про зміну рішення про допуск позивача до участі у конкурсі на зайняття посади позивач звернувся до суду.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції залишаючи позовну заяву без розгляду мотивував своє рішення тим, що позивач звернувся до суду поза межами строку та відсутністю поважних підстав для поновлення пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2016 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/14707/16 та призначено судовий розгляд справи.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №826/14707/16 було передано судді Катющенко В.П,

Відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2017 адміністративну справу № 826/14707/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду. Водночас зазначеною ухвалою суду запропоновано позивачу подати в судове засідання обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду та докази на їх підтвердження.

У судовому засіданні, яке відбулось 14.12.2017, позивачу додатково запропоновано подати обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Позивач та його представник у судовому засіданні суду першої інстанції зазначили, що всі обставини щодо спірних правовідносин викладені у позовній заяві, жодних додаткових пояснень щодо строків звернення до суду з даним позовом останні не мають. Крім того, представник позивача додатково зазначав, що питання дотримання строків звернення до суду вже були вирішені попереднім складом суду.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову) суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з порушенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом) для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його в новій редакції.

Аналогічні правові норми закріплені в редакції ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII) для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом розгляду даної справи є рішення відповідача про недопуск позивача до участі у конкурсі на посаду директора Державного бюро розслідувань, обґрунтовуючи протиправність якого, позивач вказує про обмеження відповідачем його права бути прийнятим на публічну службу, що не заперечувалось і самим позивачем.

Отже строк звернення до суду з даним позовом становить 1 місяць з дня, коли позивачеві стало відомо про існування оскаржуваного рішення, що не заперечувалось позивачем та його представником у судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII), якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Виходячи з системного аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Так, процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітн6я 2016 року було затверджено Рішення про умови та строки проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, про що на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України розміщено відповідне оголошення

ОСОБА_2 маючи намір зайняти вакантну посаду листом від 08.06.2016 направив до Конкурсної комісії усі необхідні документи.

19 липня 2016 року у режимі прямої трансляції відбулось засідання Конкурсної комісії, на якому було прийнято рішення про недопущення ОСОБА_2 до участі у конкурсі на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань. З відеотрансляції вказаного засідання позивачеві стало відомо, що підставою для відмови в допуску до участі у конкурсі стало невизнання членами комісії досвіду роботи позивача на керівних посадах та зазначено час запису, яким зафіксовано відповідні обставини. Вказане рішення було затверджене протоколом засідання № 10 від 21.07.2016.

З огляду на викладені обставини позивачу достовірно було відомо про прийняття відповідачем рішення про його недопуск до участі у конкурсі на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань та про порушене право ще 19.07.2016.

Відповідно, перебіг строку звернення до суду з даним позовом розпочався 20.07.2016 та закінчився 22.08.2016.

Проте з зазначеним позовом ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва лише 21 вересня 2016 року, про що свідчить дата на позовній заяві позивача та вхідний штамп суду першої інстанції.

Тобто з порушенням місячного строку на звернення до суду, визначеного ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову) та ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Водночас позивачем не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки останній вважав, що до зазначених правовідносин.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» рішення Конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого цим Законом порядку організації та проведення конкурсу на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань.

За таких обставин, звернення позивача до відповідача зі скаргою 26.07.2016 не зупиняє строк звернення до суду з даним позовом, оскільки Законом України «Про Державне бюро розслідувань» не передбачена можливість досудового врегулювання спору.

Разом з цим, не отримання позивачем відповіді від відповідача на скаргу від 26.07.2016 у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян», жодним чином не позбавляло позивача прав звернутись до суду з вказаним позовом у межах строків, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що судом першої інстанції було роз'яснено право та запропоновано позивачу подати в судове засідання обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду та докази на їх підтвердження. Проте позивач зазначеним правом не скористався.

У зв'язку з зазначеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 7 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено залишення судом позову без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що причини пропуску строку звернення до суду, зазначені позивачем як при зверненні до суду з позовом є неповажними, у зв'язку з чим позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Так, у силу положень ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову), порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" про порушення прав, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну.

Зокрема, у п. 74 рішення у справі "Пономарьов проти України" Суд вказав, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У п. 66-69 рішення у справі "Смірнова проти України" Європейський суд вказав, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність строків судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду. Викладеній у п. 57 рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Так, розглядаючи справу "Меньшакова проти України", Європейський суд не встановив порушення ст. 6 Конвенції щодо відмови національних судів поновити заявниці строк звернення до суду та зазначив таке: "Суд дійшов висновку, що рішення судів не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно".

Інші доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 21 червня 2018 року.