Справа № 749/1421/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 749/1421/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шаповал Зоя Олексіївна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 15 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Корюківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Щорського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати неправомірними дії Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст. 86 Закону України «Про Прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-7;

- зобов`язати Корюківське об`єднане управління Пенсійного фонду України при обрахунку наявності у нього вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-7, зарахувати йому до вислуги років відповідно до вимог ч.6 вказаної статті половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Чернігівському юридичному технікумі за період з 01 вересня 1990 року по 28 червня 1993 року, а саме 1 рік 4 місяці 15 днів;

- зобов`язати Корюківське об`єднане управління Пенсійного фонду України провести обчислення та призначити йому пенсію за вислугою років згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-7 з 05 вересня 2017 року.

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 15 березня 2018 року вказаний адміністративний позов - задоволено частково.

Визнано неправомірним рішення Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 14 вересня 2017 року №1508/05 в частині посилання на пункт 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 213 від 02 березня 2015 року.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2017 року позивач звернувся до Корюківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-7.

Листом від 14 вересня 2017 року № 1508/05 відповідачем повідомлено про відмову у призначенні пенсії з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213, згідно якого внаслідок неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, позивача повідомлено про відсутність достатнього спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на день звернення за призначенням пенсії його загальний трудовий стаж складав 26 років 9 місяців 0 днів, в тому числі стаж за вислугу років складав 21 рік 7 місяців 17 днів. Відповідач зазначив, що до стажу роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти. Навчання в юридичному технікумі не відноситься до такого процесу отримання знань, позаяк цей заклад не забезпечує надання знань та фахової підготовки, що відповідає рівню вищої юридичної освіти.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася з даним позовом в суд.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд виходив з того, що п.5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 не застосовується до виниклих правовідносин, внаслідок чого дії Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, викладені в рішенні від 14 вересня 2017 року №1508/05 в частині посилання на пункт 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 213 від 02 березня 2015 року є неправомірними.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд керувався Висновками Верховного Суду України, згідно яких до стажу роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти. Навчання в юридичному технікумі не відноситься до такого процесу отримання знань.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційну скаргу подано тільки позивачем, то перегляд оскаржуваного рішення здійснюється лише в частині відмови в задоволенні позову.

Надаючи правову оцінку встановленим в справі обставинам та фактам, колегія судді звертає увагу на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач має загальний трудовий стаж 26 років 9 місяців 0 днів (зарахований по 31 липня 2017 року) в тому числі вислугу років згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-7 - 21 рік 7 місяців 17 днів.

Спірним рішенням позивачу до вислуги років згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-7 не враховано половина строку навчання в Чернігівському юридичному технікумі в період з 01 вересня 1990 року по 28 червня 1993 року.

Згідно довідки Чернігівського національного технологічного університету від 28 липня 2017 року №504/08-116 позивач дійсно навчався на денній формі в Чернігівському юридичному технікумі за спеціальністю «Право і організація соціального забезпечення» з 01 вересня 1990 року по 28 червня 1993 року.

Відповідно до ч.1 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-7, прокурором місцевої прокуратури може бути призначений громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи в галузі права не менше двох років та володіє державною мовою.

Для цілей цього Закону: 1) вищою юридичною освітою є освіта, здобута в Україні (або на території колишнього СРСР до 1 грудня 1991 року) за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра, а також вища юридична освіта за відповідним освітньо-кваліфікаційним рівнем, здобута в іноземних державах та визнана в Україні в установленому законом порядку; 2) стажем роботи в галузі права є стаж роботи особи за спеціальністю після здобуття нею вищої юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра.

Відповідно до ч.1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-7, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Відповідно до ч.6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-7 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

З аналізу наведених норм вбачається, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

Поняття про те, що таке освіта, які її стандарти, структура, система, форми та рівні, які навчальні заклади за якими ознаками відносяться до вищих освітніх закладів дається в актах законодавства, що регулюють відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України. Поняття вищої юридичної освіти на даний час визначено і ч.1 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» №1697-7.

Зокрема, станом на 01 вересня 1990 року, тобто на початок навчання позивача в Технікумі й до червня 1991 року, за чинним на той час Законом Української РСР від 28 червня 1974 року № 2778-VIII «Про народну освіту» технікуми відносилися до середніх спеціальних навчальних закладів (стаття 49 цього Закону), а отримана в них освіта - до середньої спеціальної (стаття 51). Відповідно до статті 54 цього Закону особам, які закінчили середні спеціальні навчальні заклади, присвоювалася кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності.

Згідно Постанови Верховної Ради Української РСР від 04 червня 1991 року № 1144-XII «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» з 26 червня 1991 року Закон № 2778-VIII втратив чинність.

За статтею 34 Закону № 1060-XII (у редакції на день набрання чинності) до вищих навчальних закладів відносилися технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. За статтею 36 цього Закону випускникам вищих навчальних закладів присвоювалася кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначалася такими рівнями: молодший спеціаліст - забезпечували технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня.

У ч.1 статті 42 Закону № 1060-XII в редакції чинній на день звернення до відповідача передбачено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами ступенів вищої освіти відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, удосконалення наукової та професійної підготовки, перепідготовку та підвищення їх кваліфікації.

Згідно ч.1-3 статті 43 цього Закону вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень - технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти; другий рівень - коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) - інститут, консерваторія, академія, університет. Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації.

За статтею 6 Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ «Про вищу освіту» до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів - молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що навчання в такому закладі освіти, як технікум, який у певному часовому вимірі відносився до середніх спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, а потім на підставі закону став відноситися до вищих закладів освіти, не зазнаючи при цьому змін щодо змісту, обсягу і рівня освіти та фаховості підготовки громадян, які в ньому навчалися, не можна прирівнювати до навчання у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність вважають такими, що відповідають вищій освіті.

Вжите в ч.6 статті ст.86 Закону України «Про прокуратуру» словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю «вища освіта», зокрема й поняттю «вища юридична освіта», за якої громадянин може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта. При цьому має враховуватися тільки час навчання, затрачений на здобуття вищої юридичної освіти, за наявності якої громадянин може (міг) обійняти прокурорську посаду чи посаду слідчого прокуратури.

Таким чином, до стажу роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти. Навчання в юридичному технікумі не відноситься до такого процесу отримання знань, позаяк цей заклад не забезпечує надання знань та фахової підготовки, що відповідає рівню вищої юридичної освіти.

Наведені висновки повністю співпадають з позицією, викладеною Верховним Судом України у справі 308/264/14-а та у справі №344/11838/14-а.

Отже, на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років, він ще не набув такого права у зв'язку з недостатністю необхідного стажу роботи, позаяк навчання на денній формі в Чернігівському юридичному технікумі до такого стажу не зараховується.

Відтак, відповідач в частині не зарахуванню позивачу його навчання на денній формі в Чернігівському юридичному технікумі діяв законно.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову задоволенні даного адміністративного позову в частині зарахування навчання в технікумі до спеціального стажу.

Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 15 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Коротких А.Ю.

Чаку Є.В.