Справа № 826/3494/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 червня 2018 року м. Київ № 826/3494/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., за участі секретаря судового засідання Князєвої А.С., розглянувши клопотання Київської міської ради від 24 квітня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі

за позовом Заступника прокурора міста Києва

до Київської міської ради

третя особа Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправним та скасування рішення №1006/4013 від 20.12.2017р.,

за участю представників:

позивача: Ханчич Г.О.

відповідача: Власенко І.І.

третя особа: Крайня Л.В.

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора міста Києва звернувся в інтересах держави до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міської ради, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 20 грудня 2017 року № 1006/4013 "Про затвердження детального плану території в межах вул. Донецької, Повітрофлотського проспекту, вул. Смілянської, вул. Фастівської та залізниці у Солом'янському районі м. Києва".

В обгрунтування позову прокурор зазначає, що звернувся до суду з метою поновлення інтересів киян; порушення інтересів держави в даному випадку полягає у тому, що оскаржуване рішення прийнято з перевищенням повноважень і всупереч інтересам громадян і державним інтересам, оскільки фактично змінило стратегію розвитку міста, передбачену Генеральним планом, без врахування потреб міста та інтересів киян.

24 квітня 2018 року Київською міською радою було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку із відсутністю у прокурора адміністративної процесуальної дієздатності на звернення до суду із заявленими позовними вимогами, оскільки не доведено наявність порушень відповідачем законних інтересів держави, а також зазначив, що права територіальної громади міста Києва не є інтересами держави.

Позивачем подано заперечення проти поданого клопотання, у якому вказано, що прокурор самостійно визначає в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, а порушення, на його думку, прав частини українського народу в особі територіальної громади міста Києва свідчить про порушення державних інтересів, оскільки територіальна громада є невід'ємною частиною держави.

Розглянувши заявлене клопотання, заслухавши думку інших учасників справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності, та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Пунктом 2 статті 5 Конституції України закріплено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина є найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Крім того, ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальна громада - це жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно- територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що захист суспільства за своєю суттю є основним конституційним принципом, а надавши прокурору повноваження представництва, законодавець насамперед визначив можливість органам прокуратури захищати саме державні інтереси, а не інтереси окремих державних юридичних осіб, а тому порушення інтересів територіальної громади є безумовною підставою для вжиття заходів реагування в порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, порушення прав частини Українського народу (територіальної громади) беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов'язку держави щодо забезпечення прав людини.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що територіальна громада є невід'ємною частиною держави.

Відтак, в силу норм ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов'язком прокурора є захист держави у тому числі територіальної громади.

Згідно з частиною третьою статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України (у чинній редакції) здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Частина третя статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року та на момент звернення до суду) передбачає аналогічне положення, а саме, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Відповідно до частини другої статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) передбачає, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У свою чергу частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлює, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналогічні правові норми містяться у частинах третій-п'ятій статті 53 чинної редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Як видно зі змісту позовної заяви, Заступник прокурора позиціонує себе як позивач у зв'язку із відсутністю органу, який би здійснював відповідні повноваження у спірних правовідносинах, та з метою поновлення інтересів киян, оскільки оскаржуване рішення фактично змінює Генеральний план міста.

Суд розділяє позицію позивача про те, що територіальна громада міста Києва є частиною держави, а тому посилання на ймовірне порушення прав та інтересів киян внаслідок прийняття оскаржуваного рішення можна розцінювати як доводи щодо порушення інтересів держави.

Таким чином, на думку суду, що прокурор наділений правом звернення до адміністративного суду в інтересах держави та правомірно набув статуту позивача у цій справі.

При цьому встановити факт чи відсутність порушення інтересів держави не можливо до розгляду справи по суті, а тому твердження відповідача про відсутність у прокурора адміністративної процесуальної дієздатності на звернення до суду із заявленими позовними вимогами є передчасним; у свою чергу не доведення наявності порушень відповідачем законних інтересів держави можу бути підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах спірних правовідносин відсутні підстави для залишення позову без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, та відмовляє у задоволенні клопотання Київської міської ради.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 122, 243, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Київської міської ради про залишення позовної заяви без розгляду.

2. Копію даної ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та окремо оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Патратій

Дата складання повного тексту ухвали - 21 червня 2018 року