Справа № 241/1367/17
Суддя: Демочко Д. О.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2018 року

смт. Мангуш

Суддя Першотравневого районного суду Донецької області Демочко Д.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа: Комунальний заклад «Міська лікарня № 5 м. Маріуполя» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, в подальшому уточнивши позовні вимоги просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті їй раніше призначеної пенсії за вислугу років; зобов'язати відповідача зарахувати до спеціального стажу роботи за вислугу років в подвійному розмірі період роботи у якості медичної сестри КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя» з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року та з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії за вислугу років з 01.03.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 02.01.1989 року по 20.05.2003 року вона працювала палатною медсестрою відділення реанімації КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя», що є роботою у реанімаційних відділеннях, яка зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. 18 листопада 1995 року у неї народилася донька, у зв'язку з чим з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року вона перебувала у частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року у додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 6-тирічного віку. Позивачці було призначено пенсію за вислугу років, обчислену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі особисто поданої заяви про призначення/перерахунку пенсії, установленої форми. Листом №1823/03 від 02.06.2016 року відповідач повідомив позивача про припинення виплати пенсії за вислугу років з 01.03.2016 року у зв'язку з відсутністю спеціального стажу роботи за вислугу років, де зазначив, що відповідно до матеріалів пенсійної справи її стаж роботи за вислугу років складає лише 24 роки 10 місяців 8 днів, оскільки період перебування у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і перебування у додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ті років зараховано в одинарному розмірі.

Вищевказане рішення відповідача щодо припинення виплати пенсії за вислугу років з 01.03.2016 року, оформлене листом №1823/03 від 02.06.2016 року позивачка вважає протиправним, необґрунтованим, наданим без відповідних на те правових підстав та таким, що не відповідає фактичним обставинам, оскільки період перебування її в частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року та перебування у додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ті років з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року, за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, а тому, у неї є необхідний спеціальний стаж роботи в закладі охорони здоров'я, а відтак і право на пенсію на пільгових умовах за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня призначення пенсії. Крім того, позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом з 01.03.2016 року, в якому зазначає, що вона пропустила строк звернення до суду з поважних причин, оскільки відповідачем до теперішнього часу так і не надано рішення про зупинення виплати пенсії, а про даний факт вона дізналась лише з відповіді, тому просила відновити строк на звернення до суду за вирішенням адміністративного спору.

Позивачка та його представник в судове засідання не з'явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивачка надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю та за відсутністю її представника у письмовому провадженні.

Представник відповідача надіслав на адресу суду заперечення на адміністративний позов, в якому зазначив, що ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років 03.07.2003 року відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, якою передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Згідно п. «е» ст. 55 Закону № 1788, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку (в редакції станом на 01.07.2003 року). До даного стажу було включено у подвійному розмірі і період знаходження ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення неї трьох років з 05.03.1996 по 18.11.1998 року, та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення неї 6-ти років з 01.09.2000 по 18.11.2001 року, що підтверджується довідкою КЗ «Міської лікарні № 5 м. Маріуполя. Згідно зі статтею 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058), який набрав чинності 01.01.2004 року, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до статті 11 Закону № 1058 загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку зараховується до стажу роботи.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Отже, час догляду за дитиною у період до 01.01.2004 року зараховується до страхового стажу непрацюючій матері (до досягнення нею 3-річного віку) чи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка по догляду за дитиною до 3- та 6-річного віку.

Згідно з частиною 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових і за вислугу років.

Тобто до спеціального й пільгового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- та 6-річного віку (у разі оформлення відповідної довідки).

З 01.03.2016 року виплата пенсії за вислугу років ОСОБА_1 тимчасово припинена в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 зроблено перерахунок стажу, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788, якою передбачено, що працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928, яким врегульовано питання пенсійного забезпечення. Період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного та 6-річного віку враховано в одинарному розмірі, тому загальний стаж роботи за вислугу років склав 24 роки 10 місяців 8 днів. З огляду на що, як зазначає у заперечення відповідача, управління Пенсійного фонду в Першотравневому районі діяло згідно до вимог діючого законодавства, а відповідно ч.2 ст.73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, у зв'язку із чим просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, розглянувши справу у письмовому провадженні.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та день слухання справи був повідомлений належним чином заказною кореспонденцією.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим КАС України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.10 Розділу VII Перехідних Положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією КАС України.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду даної справи у письмовому провадженні на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив такі обставини.

Отже, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для зарахування періодів роботи позивача до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за наявними записами трудової книжки.

Згідно ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Окрім того, статті 58 та 64 Конституції України передбачають, що Закони не мають зворотної дії в часі. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту або обсягу існуючих прав і свобод, а конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Згідно норм статті 1 цього закону громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з абзацом 2 частини 16 «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Мангушському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що не заперечується сторонами.

Листом від 02.06.2016 № 1823/-03 за підписом начальника Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області позивачці повідомлено, про те що з 01.03.2016 року виплата пенсії за вислугу років припинена, оскільки згідно довідки для підтвердження стажу роботи у відповідності до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», наданій КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя», стаж роботи за вислугу років складає 24 роки 10 місяців 8 днів, так як період перебування у частково оплачуваній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 3- річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років, зараховується до стажу роботи за вислугу років в одинарному розмірі.

Відповідно до записів трудової книжки, ОСОБА_1 з 02.01.1989 року по 20.05.2003 року працювала палатною медсестрою відділення реанімації КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя».

Згідно довідки від 26.04.2016 № 451 виданої головним лікарем КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя», ОСОБА_1 працювала на посаді палатної медсестри відділення реанімації КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя» з 02.01.1989 (наказ № 1-к від 02.01.1989) по 20.05.2003 року. Також зазначено, що ОСОБА_1 з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6-ти років.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Вказаний Закон, який є спеціальним законом у сфері пенсійного забезпечення, не містить будь-яких вказівок на те, що якісь періоди роботи не зараховуються та не має прямої вказівки на те, що перебування у відпустці не повинно зараховуватись у подвійному розмірі. Не містять таких застережень і будь-які інші законодавчі акти.

До стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт ж) ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

З набранням чинності Закону № 1058-IV (з 1 січня 2004 року) для призначення пенсії обчислюється страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч.1 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до абзацу 5 частини 3 та частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги як робота в реанімаційних відділеннях, зараховується до стажу у подвійному розмірі, що не заперечується сторонами.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Отже, відповідно до листа Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 02.06.2016 року №1823/03, відповідач не враховує перебування позивачки з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6-ти років до спеціального стажу роботи у подвійному розмірі, а зараховує лише в одинарному.

Відповідно до ч.2 ст.181 КЗпП України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

У своїй ухвалі від 08.07.2009 року по справі к-20625/08 Вищий адміністративний Суд України, вказав, що час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу у подвійному розмірі. Так, свій висновок обґрунтував тим, що статтею 181 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Тобто до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Сама назва правової конструкції - відпустка виключає будь-який запис в трудову книжку, тому період відпустки зараховується до загального стажу роботи, а також до спеціального стажу роботи, який дає право особі на пенсію за вислугу років. При цьому виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв'язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов'язків.

Посилання відповідача на те, що період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та до досягнення нею 6-ти років не може бути зарахований до спеціального стажу у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є наслідком неправильного тлумачення законодавства, що регулює трудові відносини.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За таких обставин, враховуючи положення статті 13 Конвенції суд вважає за необхідне здійснити захист прав позивача, шляхом визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання зарахувати до стажу роботи у якості медичної сестри КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя» періоди перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року в подвійному розмірі задовольнивши позовні вимоги в цій частині.

Розглянувши питання щодо визнання причин пропуску звернення до суду поважними, суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

За змістом частини першої статті 123, частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач має право звернутися до суду з заявою про його поновлення, в якій вказати про підстави для поновлення строку та зобов'язаний додати докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.

Приймаючи до уваги обставини, викладені позивачем на обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку звернення та на підставі вищевказаних законодавчих норм, а також з метою забезпечення права громадян на доступ до правосуддя та гарантування права на судовий захист, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та поновити позивачці строк звернення до адміністративного суду.

У частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на державу покладено обов'язок виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Словосполучення «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Відтак, у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

У рішенні Європейського суду з прав людини Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року суд констатував, що втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного можна дійти до висновку, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) в суду є обов'язок відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відтак, у разі встановлення протиправності дій суб'єкта владних повноважень у суду виникає обов'язок відновити порушене право особи, зумовлене цими протиправними діями, шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити дії, які максимально спрямовані на захист права особи, право якої порушене, та на відновлення законного становища. При цьому, важливого значення набуває чіткість та однозначність формулювання дій, які підлягають виконанню суб'єктом владних повноважень.

Частиною 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов'язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення судом факту протиправності дій відповідача, суд дійшов до висновку про необхідність в судовому порядку зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, якщо при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову було сплачено судовий збір, суд стягує понесені позивачем судові витрати з відповідача.

На підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 10, 11, 14, 94,121,123,139, 242-246 КАСУ, суд

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду по адміністративній справі за позовом до Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа: Комунальний заклад «Міська лікарня № 5 м. Маріуполя» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа: Комунальний заклад «Міська лікарня № 5 м. Маріуполя» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Мангушське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи у якості медичної сестри КЗ «Міська лікарня №5 м. Маріуполя» періоди перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.03.1996 року по 18.11.1998 року та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 01.09.2000 року по 18.11.2001 року в подвійному розмірі.

Зобов'язати Мангушське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 01.03.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мангушського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, місцезнаходження якого: 87400, Донецька обл., Мангушський район, смт. Мангуш, вул. Тітова, 72 а, ідентифікаційний код юридичної особи в , на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.О. Демочко