Справа № 826/5511/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5511/17 Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю:

секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача - Терещенко Л.В.,

представника позивача - Московича А.Я.,

представника відповідача - Коваленко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року (дата виготовлення повного тексту рішення невідома) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.02.2017 № та № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеної постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови - про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що договори з контрагентами ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані", ТОВ "Т-М Київ", ТОВ "АГРОТЕХІМПОРТПОСТАЧ" мали реальний характер, а факт здійснення поставки товару підтверджується відповідними первинними документами. Крім того, оскільки у нього наявні свідоцтва про державну реєстрацію дитячих підгузків та засобів гігієни, відповідний товар в період щодо якого проводилась перевірка належав до медичних виробів, а отже ним було правомірно застосовано ставку 7% податку на додану вартість по операціях щодо їх постачання.

До Київського апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, зареєстрований 27.04.2018 за вх. № 14325, в якому він зазначає про законність та обґрунтованість рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року та просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ТОВ "ДІЛМАС" - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року - без змін.

У судовому засіданні 21 червня 2018 року представники позивача підтримали апеляційну скаргу, представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив наступні обставини, які учасниками процесу не оскаржуються.

В період з 21.11.2016 по 30.12.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "ДІЛМАС" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 07.10.2013 по 30.09.2016.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт від 10.01.2017 № 5/26-15-14-02-01-14/38926079, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог пункту 137.10 статті 137, підпункт 134.1.1 пункт 134.1 статті 134, пункту 44.2 статті 44, пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, пунктів 5 та 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та наказу Міністерства фінансів України від 20.10.2015 № 897 "Про затвердження форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємств", в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 2 437 995,00 грн., пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, а саме, несвоєчасне подання податкової декларації з податку на прибуток за 2014 рік, пункту 185.1 статті 185, пункту 193.1 статті 193, пункту 194.1 статті 194, підпункту 191.1.1 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 534376,00 грн.

19.01.2017 ТОВ "ДІЛМАС" до Головного управління ДФС у м. Києві були подані заперечення на акт від 10.01.2017 №5/26-15-14-02-01-14/38926079, копія яких наявна в матеріалах справи.

Листом від 30.01.2017 № 1915/10/26-15-14-02-01 "Про розгляд заперечень" Головне управління ДФС у м. Києві повідомило ТОВ "ДІЛМАС" про те, що за результатами розгляду заперечення на акт від 10.01.2017 №5/26-15-14-02-01-14/38926079 прийнято рішення, відповідно до якого висновки акта перевірки в частині донарахування податку на прибуток у розмірі 180000,00 грн., внаслідок отриманих інформаційно - консультаційних послуг від ТОВ «Вест-Аудит- Груп" та відображення їх в бухгалтерському обліку та в частині донарахування податку на додану вартість у розмірі 5405,0 грн., внаслідок застосування ставки податку 7% (замість 20%), підлягають скасуванню, а в іншому залишенню без змін.

02.02.2017, на підставі встановлених в Акті перевірки порушень, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення - рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 2 522 673,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 264678,00 грн. та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 661 214,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 132243,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 11.04.2017 № 7527/6/99-99-11-01-01-25 податкові повідомлення - рішення від 02.02.2017 № та № залишено без змін, а скаргу ТОВ "ДІЛМАС" - без задоволення.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем правомірно і скасуванню не підлягають.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення місцевого адміністративного суду, зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до підпункту 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інших витрат, які беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.1 даної статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на основі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами, ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II даного Кодексу.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування валових витрат, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між позивачем та контрагентами ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані", ТОВ "Т-М Київ", ТОВ "АГРОТЕХІМПОРТПОСТАЧ" були укладені аналогічні договори купівлі-продажу, а саме:

- від 09.04.2015 № 649/15 між позивачем та ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ";

- від 01.11.2014 № ДГ - 575 з ТОВ "Мілтон Плас";

- від 01.01.2015 № ДГ-794 з ТОВ "Саітел Компані";

- від 01.01.2015 № ДГ- 454 з ТОВ "Т-М Київ".

Факт виконання умов за зазначеними договорами та оплата їх вартості підтверджується документально. Господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності.

Реальність виконання вказаних договорів з ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані" та ТОВ "Т-М Київ" підтверджується копіями наступних первинних та розрахункових документів, наявних в матеріалах справи: видаткових та податкових накладних, посвідчень про якість товарів, .висновків державної санітарно-епідемологічної експертизи, сертифікатів відповідності, банківських виписок, договору оперативної оренди. Позивачем також надано докази придбання товарів, які в подальшому були реалізовані контрагентам ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані" та ТОВ "Т-М Київ" (копії прихідних та товарно-транспортних накладних).

Таким чином, на момент проведення перевірки у ТОВ «Ділмас» були наявні всі необхідні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, а аналіз наданих позивачем податкової накладної, інших первинних та платіжних документів свідчить про дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження формування валових витрат по операціях з ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані" та ТОВ "Т-М Київ", які були предметом перевірки.

Стосовно посилань апелянта на відсутність у договорі від 01.01.2015 № ДГ-794, який було укладено з ТОВ "Саітел Компані" прізвища, ім'я та по-батькові особи, яка його підписала від імені ТОВ "Саітел Компані" та в окремих видаткових накладних відомостей щодо осіб, які їх підписали від імені контрагентів, колегія суддів зазначає, що наявність певних незначних дефектів у первинних документах не може бути єдиною і достатньою підставою для позбавлення платника права віднесення сум до валових витрат, позаяк, докази повинні підлягати оцінці у їх сукупності.

Наразі, наданими позивачем документами, підстав для відхилення яких контролюючим органом не наведено, у повній мірі підтверджуються обставини реального руху активів у процесі здійснення господарських операцій із названими контрагентами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що договори, укладені між позивачем та його контрагентами, в судовому порядку не оспорювалися, недійсними (фіктивними) не визнавалися, їх зміст не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем не надано, як того вимагають положення чинного законодавства України, доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договорів, були сфальсифікованими, як і не надано відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складання завідомо неправдивих документів звітності.

Крім того, відсутність у контрагентів позивача достатніх матеріальних, трудових чи будь - яких інших ресурсів, на що посилається відповідач, як і наявність чи відсутність таких контрагентів за юридичною адресою, чи неможливість проведення у суб'єктів господарювання перевірки не є достатніми підставами для висновку про відсутність реальних правових наслідків господарських операцій чи слугувати доказом наявності у вказаних суб'єктів господарювання такої мети як порушення інтересів держави у сфері оподаткування.

Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження їх за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту та валових витрат поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Колегія суддів не бере до уваги і посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Стосовно посилань апелянта на кримінальні провадження щодо службових осіб ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", то колегія суддів зазначає, що немає жодних відомостей про наявність вироку суду, який відповідно до частини 6 ст. 78 КАС України може бути належним доказом на підтвердження певних обставин по справі.

Контролюючим органом, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, такого доказу як вирок надано не було.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої визначено, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів вказує на те, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб'єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 по справі №816/809/17.

Крім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов'язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. На період господарських взаємовідносин між позивачем та ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані", ТОВ "Т-М Київ" останні були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також платниками податку на додану вартість, установчі та реєстраційні документи не визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов'язання зі сплати податку.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності свідчать про факт вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов'язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладається на такого суб'єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем валові витрати за господарськими операціями з ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані" та ТОВ "Т-М Київ" сформовано безпідставно за господарськими операціями, які в реальності не виконувались.

З огляду на викладене, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з ТОВ "АГРОТЕХІМПОСТАЧ", ТОВ "Мілтон Плас", ТОВ "Саітел Компані" та ТОВ "Т-М Київ".

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 02.02.2017 № в частині визначення ТОВ "ДІЛМАС" грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 957 078 грн., в тому числі основне зобов'язання на суму 1 771 873 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 185 205 грн., винесене Головним управлінням ДФС у м. Києві є протиправним, а тому позовні вимоги ТОВ "ДІЛМАС" в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, відповідачем також встановлено та не спростовано позивачем, що ТОВ "ДІЛМАС"в перевіряємому періоді отримано безповоротню фінансову допомогу на загальну суму 2399579,00 грн., втому числі від наступних підприємств:

- ПрАТ СК "Залізничні шляхи" у розмірі 1629875,00 грн. за договорами безповоротньої фінансової допомоги від 03.08.2015 № 1, від 22.09.2015 №2, від 26.10.2015 №3, від 18.11.2015 № 4, від 15.12.2015 №5, від 21.01.2016 № 6, від 20.04.2016 №8, від 24.05.2016 № 9;

- ПАТ "Кіровоградолія" у розмірі 267900,00 грн. за договором безповоротної фінансової допомоги від 20.07.2015 № 1,

- ТОВ "Кононівський елеватор" у розмірі 216000,00 грн. за договором безповоротної фінансової допомоги від 19.09.2016 № 1.

- ТОВ "Полтававтотранссервіс" у розмірі 205304,00 грн. за договором безповоротної фінансової допомоги від 22.03.2016 б/н;

- ТОВ "Приколотнянський ОЕЗ" у розмірі 80500,00 грн. за договором безповоротної фінансової допомоги від 22.08.2016 № 1.

При цьому, жодними доказами не підтверджено доводи позивача, що між ним та вказаними вище підприємствами були укладені договори про надання поворотніх фінансових допомог, за якими і було отримано грошові кошти у той, час як до перевірки було помилково надано договори безповоротної фінансової допомоги.

Факт отримання від ПрАТ СК "Залізничні шляхи", ТОВ "Кононівський елеватор", ПАТ "Кіровоградолія", ТОВ "Полтававтотранссервіс" та ТОВ "Приколотнянський ОЕЗ" грошових коштів на загальну суму 23995579,00 грн. позивачем не заперечується.

Згідно з пунктом 137.10 статті 137 Податкового кодексу України суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом.

З огляду на викладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що вказані кошти мали бути задекларовані позивачем у складі отриманого ним доходу.

Щодо позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення № від 02.02.2017, що прийняте за порушення позивачем п. 193.1 ст. 193, п. 194.1 ст. 194 Податкового кодексу України, колегією суддів встановлено наступне.

Положеннями п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: а) 20 відсотків; б) 0 відсотків; в)7 відсотків по операціях з: постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за. Переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України; постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, дозволених для застосування у межах клінічних випробувань, дозвіл на проведення яких надано центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Контролюючим органом в акті перевірки вказано, що позивачем неправомірно (необґрунтовано) застосовано пільги з податку на додану вартість за ставкою 7 % замість 20 % при реалізації дитячих підгузків, підгузків для дорослих та товарів гігієни в період з липня по вересень 2014 року.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

На час розмитнення вказаних товарів діяли положення постанови Кабінету Міністрів України від 01 липня 2014 року №216 «Про затвердження переліку медичних виробів, операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України яких підлягають обкладанню податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків» (Постанова №216), відповідно до якої митне оформлення медичних виробів здійснювалось за умови відповідності товарів терміну «медичний виріб» у значенні, наведеному у п.п.9 п.2 Технічного регламенту щодо медичних виробів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2013 року №753 (далі - Технічний регламент №753).

Відповідно до п.п.9 п.2 Технічного регламенту №753 термін «медичний виріб» має таке значення: будь-який інструмент, апарат, прилад, пристрій, програмне забезпечення, матеріал або інший виріб, що застосовуються як окремо, так і в поєднанні між собою (включаючи програмне забезпечення, передбачене виробником для застосування спеціально для діагностичних та/або терапевтичних цілей та необхідне для належного функціонування медичного виробу), призначені виробником для застосування з метою забезпечення діагностики, профілактики, моніторингу, лікування або полегшення перебігу хвороби пацієнта в разі захворювання, діагностики, моніторингу, лікування, полегшення стану пацієнта в разі травми чи інвалідності або їх компенсації, дослідження, заміни, видозмінювання або підтримування анатомії чи фізіологічного процесу, контролю процесу запліднення та основна передбачувана дія яких в організмі або на організм людини не досягається за допомогою фармакологічних, імунологічних або метаболічних засобів, але функціонуванню яких такі засоби можуть сприяти.

Згідно п.2 Постанови №216 термін «медичний виріб», наведений в інших нормативно-правових актах і нормативних документах, не може бути застосований для віднесення виробу до цього переліку.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2013 № 753 встановлено, що ця постанова набирає чинності через шість місяців з дня опублікування, крім пунктів 1, 3 - 6, 8, 9 та 11 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого цією постановою, які набирають чинності з 1 липня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження факту того, що до реалізованих ним в липні, серпні та вересні 2014 року дитячих підгузків, підгузків для дорослих та товарів гігієни було правомірно застосовано ставку ПДВ 7%, як до медичних виробів надано суду копії свідоцтв про державну реєстрацію виданих в період з 24.02.2006 по 29.05.2014.

Отже, визначення поняття «медичний виріб» на час отримання позивачем Свідоцтв про державну реєстрацію не є тотожним визначенню цього ж поняття у Технічному регламенті №753, яким і передбачено ставку ПДВ при розмитненні товарів 7% тільки до зазначених в ньому товарів.

Таким чином, правові підстави для оподаткування імпортованих позивачем товарів за ставкою ПДВ 7 % відсутні.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що податковим органом правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення № від 02.02.2017, а тому оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «ДІЛМАС" частково знайшли своє підтвердження, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.02.2017 № в частині визначення ТОВ "ДІЛМАС" грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 957 078 грн., в тому числі основне зобов'язання на суму 1 771 873 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 185 205 грн.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 329 КАС, Київський апеляційний адміністративний суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.02.2017 № в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 957 078 грн., в тому числі основне зобов'язання на суму 1 771 873 (один мільйон сімсот сімдесят одна вісімсот сімдесят три) грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 185 205 (сто вісімдесят п'ять тисяч двісті п'ять) грн. та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 02.02.2017 № в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛМАС" грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 957 078 грн., в тому числі основне зобов'язання на суму 1 771 873 (один мільйон сімсот сімдесят одна тисяча вісімсот сімдесят три) грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 185 205 (сто вісімдесят п'ять тисяч двісті п'ять) грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повне судове рішення складено 21 червня 2018 року