Справа № 876/2/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 рокуЛьвівСправа № 876/2/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Попка Я.С.,Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_4 про примусове відчуження обєктів нерухомого майна з мотивів суспільної необхідності,

ВСТАНОВИВ :

23 березня 2017 року Івано-Франківська міська рада (далі ОСОБА_3) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

примусово відчужити з мотивів суспільної необхідності у власність територіальної громади м. Івано-Франківська в особі ОСОБА_3 квартиру № 1 загальною площею 34,0 м2 по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4, за викупною ціною у 330100 грн. для будівництва дороги у межах проектованої вулиці Північний Бульвар (на ділянці від вул. Бельведерської до вул. ОСОБА_5), передбаченої генеральним планом м. Івано-Франківська;

зобовязати ОСОБА_4 звільнити квартиру АДРЕСА_1 протягом 30 днів з дня набрання постановою суду законної сили;

знести (за рахунок місцевого бюджету) квартиру АДРЕСА_1, яка підлягає викупу з мотивів суспільної необхідності.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що ОСОБА_3 22 грудня 2016 року було прийнято рішення № 350-9 «Про викуп обєктів нерухомого майна, які перебувають у власності фізичних осіб для суспільних потреб», пункт 1.2 якого стосується спірної квартири, за викупною вартістю станом на 31 серпня 2016 року у 330100 грн.

Підставою для прийняття цього рішення було те, що у 2001 році ОСОБА_3 було затверджено коригування Генерального плану м. Івано-Франківська від 1978 року, яким передбачалося зєднання Північного і Південного бульварів міста з метою будівництва нової транспортної розвязки для розвантаження транспортного потоку, підвищення безпеки руху та розвитку тролейбусного руху, що становить суспільну потребу.

У 2015 році по затвердженому обєкту були проведені конкурсні закупівлі робіт та отримано дозвіл ДАБІ в Івано-Франківській області на виконання будівельно-монтажних робіт, у звязку із чим було укладено договір підряду від 19 травня 2016 року № 12-15 на виконання будівельних робіт між ТОВ «Івано-ФранківськАвтоДор» і Управлінням капітального будівництва міського виконавчого комітету м. Івано-Франківська та видано Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 23 квітня 2015 року.

У 2016 році з місцевого бюджету були виділені кошти та розпочато будівельні роботи, однак для завершення будівництва обєкту «вулиця Північний бульвар на ділянці від вул. Бельведерської до вул. П.Мирного в м. Івано-Франківську» необхідно здійснити викуп домоволодінь, які розташовані у межах червоних ліній майбутньої вулиці, серед яких є домоволодіння по вул. Сонячній, 54.

Вартість спірного майна визначено відповідно до звіту про оцінку майна № 114/09-16 субєкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 Вказаний звіт було прорецензовано (рецензія № 10-02-09/16Р від 23 вересня 2016 року).

Рекомендованим листом від 26 грудня 2016 року ОСОБА_4 було надіслано письмове повідомлення про необхідність викупу його квартири АДРЕСА_1 для завершення будівництва, однак згоди на викуп своє квартири відповідач не дав.

Оскільки сторони щодо умов викупу у добровільному порядку згоди не досягли, ОСОБА_3 вимушена звернутися до адміністративного суду із даним позовом.

Під час судового розгляду представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та дав пояснення на підтримку доводів, викладених у позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у ході судового розгляду справи заперечив обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 з огляду на неналежну оцінку нерухомого майна, про примусове відчуження якого було предявлено цей позов. Звертав увагу суду на те, що експертом перед проведенням оцінки обєктів нерухомості не було проведено належний огляд обєкта оцінки, а із складеного звіту неможливо встановити який саме обєкт був оцінений.

Додатково обґрунтовує свої заперечення тим, що відповідачем до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухомого майна, про примусове відчуження якого предявлено позов. У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3 травня 2017 року було здійснено запис про реєстрацію права приватної спільної сумісної власності на земельну ділянку по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську за ОСОБА_7 та ОСОБА_4, що не було враховано позивачем при предявленні даного позову.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3, виходячи із такого.

Як встановлено судом у ході судового розгляду, відповідачем ОСОБА_4 не заперечується необхідність викупу спірного майна для суспільних потреб з урахуванням необхідності будівництва нової транспортної розвязки на ділянці від вул. Бельведерської до вул. ОСОБА_5 з метою розвантаження транспортного потоку у даному районі міста, зменшення затримок руху у напрямку від мікрорайонів міста до його центральної частини, розвитку тролейбусного руху.

При цьому ОСОБА_4 заперечує проти визначеної ОСОБА_3 у рішенні від 22 грудня 2016 року № 350-9 «Про викуп обєктів нерухомого майна, які перебувають у власності фізичних осіб для суспільних потреб» викупної вартості спірної квартири станом на 31 серпня 2016 року у розмірі 330100 грн. (а.с. 145-146 т. 1).

Таким чином, на переконання суду, суть спору зводиться до перевірки обґрунтованості доводів позивача про те, що викупна вартість квартири № 1 загальною площею 34,0 м2 по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4, станом на 31 серпня 2016 року становила 330100 грн.

Відповідно до приписів статті 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» (далі Закон № 1559-VI) у разі неотримання згоди власника земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з викупом цих об'єктів для суспільних потреб зазначені об'єкти можуть бути примусово відчужені у державну чи комунальну власність лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і виключно під розміщення: об'єктів національної безпеки і оборони; лінійних об'єктів та об'єктів транспортної і енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, магістральних трубопроводів, ліній електропередачі, аеропортів, морських портів, нафтових і газових терміналів, електростанцій) та об'єктів, необхідних для їх експлуатації; об'єктів, пов'язаних із видобуванням корисних копалин загальнодержавного значення; об'єктів природно-заповідного фонду; кладовищ.

У разі недосягнення згоди щодо умов договору купівлі-продажу (іншого правочину, що передбачає передачу права власності) протягом шести місяців з дня прийняття рішення про викуп земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, зазначені об'єкти можуть бути примусово відчужені у державну чи комунальну власність лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і виключно для будівництва автомобільних доріг загального користування державного значення, мостів, естакад та об'єктів, необхідних для їх експлуатації, на умовах концесії.

Примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, допускається, як виняток, з мотивів суспільної необхідності лише в разі, якщо будівництво зазначених у частині першій цієї статті об'єктів передбачається здійснити із застосуванням оптимального варіанта з урахуванням економічних, технологічних, соціальних, екологічних та інших чинників.

Примусове відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності здійснюється за рішенням суду.

При цьому у ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до рішення ОСОБА_3 № 93-XLIX від 20 квітня 2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на землю громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі постанов Кабінету Міністрів України № 844 від 5 серпня 2009 року та № 1112 від 21 жовтня 2009 року, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 орієнтовною площею 0,0815 га на вул. Сонячній, 54 (а.с. 107 т.2).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 травня 2017 року під реєстраційним номером 101 3 травня 2017 року внесено запис № 20275021, яким зареєстровано земельну ділянку площею 0,0815 га по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, кадастровий номер :04:002:0311 на праві приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_7 та ОСОБА_4В (а.с.116-117 т.2).

Станом на 1 червня 2017 року цей запис було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі № 809/855/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2017 року, було задоволено позов ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та зобов'язано державного реєстратора ОСОБА_8 відновити запис про право власності № 20275021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на земельну ділянку за реєстраційним № 101, кадастровий номер :04:002:0311, за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Сонячна, 54.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 1 лютого 2018 року у справі № 809/1018/17, яким було задоволено позов ОСОБА_3 та скасовано рішення державного реєстратора Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» ОСОБА_8 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35065134 від 5 травня 2017 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Сонячна, № 54 (площа 0,0815 га, кадастровий номер :04:002:0311) за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі спільної сумісної власності, скасоване постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2018 року із закриттям провадження у справі.

Провадження у даній справі двічі зупинялося для вирішення у судовому порядку питання про належність ОСОБА_4 та ОСОБА_7 спірної земельної ділянки площею 0,0815 га по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, кадастровий номер :04:002:0311, на праві приватної спільної сумісної власності.

При суд наголошує на тому, що відповідно до приписів частин 1-3 статті 3 Закону № 1559-VI обєктом відчуження є земельна ділянка (її частина), житловий будинок, інші будівлі, споруди, багаторічні насадження, що на ній розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

У разі якщо власник земельної ділянки (її частини), що відчужується, є також власником житлового будинку, інших будівель, споруд, багаторічних насаджень, що на ній розміщені, вимога про відчуження земельної ділянки розглядається разом з вимогою про припинення права власності на зазначені об'єкти.

У разі якщо земельна ділянка, що викуповується, та розміщені на ній житловий будинок, інші будівлі, споруди чи багаторічні насадження перебувають у власності кількох осіб, питання про викуп вирішується з кожним власником окремо.

Положеннями частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому у ході судового розгляду було встановлено, що житловий будинок по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську являє собою особняк, поділений на дві квартири, який на балансі ОСОБА_3 не перебуває.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених правових норм та встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що вимоги про примусове відчуження житла ОСОБА_4 з мотивів суспільної необхідності можуть бути задоволені лише одночасно із вимогою щодо відчуження відповідної земельної ділянки, на чому наполягає відповідач.

Разом із тим, даний позов ОСОБА_3 не містить вимог щодо примусового відчуження земельної ділянки площею 0,0815 га по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, на яку відповідачем та ОСОБА_7 зареєстровано право власності. Позивач у ході судового розгляду не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог, незважаючи на те, що йому було відомо про здійснення відповідних реєстраційних дій відповідачем та ОСОБА_7, як фактичних співвласників будинку по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до звіту № 114/09-16 «Про оцінку майна. Квартири № 1 загальною площею 34,0 м2 розташована на І поверсі за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Сонячна, 54», який затверджено рішенням ОСОБА_3 від 21 жовтня 2016 року «Про затвердження викупної ціни», оцінка була здійснена 31 серпня 2016 року у відповідності до договору № 114/09-16 від 15 вересня 2016 року, тобто до укладення самого договору.

У вступі до звіту наведено процедуру проведення оцінки:

- огляд та опис обєкта оцінки;

- співбесіда з власником;

- вивчення ринку продажу аналогічних обєктів;

- підбір додаткової необхідної інформації;

- аналіз нормативної літератури, вхідної документації та іншої інформації.

Разом із тим, при огляді обєкта оцінки оцінювач обмежився лише зовнішнім обстеженням без наведення будь-яких аргументів. Співбесіда із власником обєкта не проводилася.

За таких обставин суд погоджується із доводами відповідача про те, що оцінка вартості належної йому квартиру № 1 загальною площею 34,0 м2 по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську була проведена поверхнево без зясування всіх необхідних для цього обстави.

Окрім того, на підставі приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за можливе застосувати як джерело права при розгляді справи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції, закріплюючи право фізичної та юридичної особи на мирне і безперешкодне володіння своїм майном, водночас вказує на можливість примусового обмеження цього права, однак, лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

З огляду на викладене суд акцентує увагу на тому, що дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0815 га на вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було надано саме рішенням ОСОБА_3 № 93-XLIX від 20 квітня 2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок».

У пункті 21 рішення у справі «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року (заява № 25921/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Таким чином, факт наявності рішення ОСОБА_3 № 93-XLIX від 20 квітня 2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» та судових рішень щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0815 га по вул. Сонячній, 54 у м. Івано-Франківську, дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_9 мав «виправдане очікування» щодо володіння та користування нею, внаслідок ця земельна ділянка являє собою «майно» у розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і задоволення позову ОСОБА_3 призведе до свавільного позбавлення відповідача права на майно.

Складовою частиною права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є право на вмотивованість судового рішення, а отже рішення суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 січня 1999 року у справі «ОСОБА_10 проти Іспанії» Суд зазначив, у рішеннях судів та трибуналів мають належним чином пояснюватися підстави, на яких ці рішення ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різною залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Однак, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов'язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Окрім того, у пункті 13 рішення від 12 липня 2016 року у справі «Петриченко проти України» (заява № 2586/07) Європейський суд з прав людини звернув увагу на неприпустимість ігнорування доводів заявника, які були конкретними, доречними та важливими, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, доводи учасників справи підлягають оцінці судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості для вирішення відповідного спору з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відтак, на переконання суду, решта доводів позивача на обґрунтування своїх вимог у даній справі, не вимагають детального спростування, оскільки наведені аргументи суду дають підстави для висновку про неможливість задоволення позовних вимог ОСОБА_3, що заявлені у рамках даної адміністративної справи.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Підсумовуючи наведене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_3, що заявлені у даній справі, не є обґрунтованими нею належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Підстав для розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 6, 241, 242, 243, 245, 246, 250, 267, 292, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

відмовити у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради.

Рішення суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Львівський апеляційний адміністративний суд.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді І.М.Обрізко

ОСОБА_11

Рішення у повному обсязі складене 19 червня 2018 року.