Справа № 826/9286/17
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9286/17 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Земляної Г.В., Мельничука В.П., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою громадянки Сомалі ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року адміністративну справу за позовом громадянки Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Громадянинка Сомалі ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянки Сомалі ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 41-17 від 12.06.2017 року про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_3 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою внутрішнього збройного конфлікту на території Сомалі вона звернулась до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, проте їй було відмолено. Державна міграційна служба України відхилила її скаргу на рішення територіального органу. Вважаючи, такі рішення неправомірними, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції норм обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про задоволення позову.

Зокрема, скаржник посилається на те, що ситуація в Сомалі є загальновідомою, а шукач притулку не повинен щось доводити. Сам факт того, що ситуація в Сомалі кожного дня погіршується, має бути підставою для задоволення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України наполягала на тому, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини справи та ухвалено рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідач звертає увагу на те, що рішенням від 18.09.2015 року № 663-15 позивачу вже відмовлялось у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, при повторному зверненні із заявою - анкетою про визнання її біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, позивачем не було наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є громадянинкою Сомалі, народилась в м. Могадішо, за національністю - мигданка, віросповідання - іслам.

15 липня 2014 року нелегально автомобілем виїхала із Сомалі до Ефіопії, потім до Російської Федерації.

29 грудня 2014 року позивач таємно перетнула державний кордон України.

20 січня 2015 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У цій заяві позивач зазначав, що не бажає повертатися до країни постійного проживання через погрози її життю зі сторони озброєного угрупування «Аль-Шабаб».

За наслідками розгляду названої заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 06 травня 2015 року, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такий висновок обґрунтовано тим, що заявниця не надала достовірних та обґрунтованих фактів щодо особистого переслідування та погроз в країні походження, а дані поданої позивачем анкети та матеріали співбесід, свідчать про спробу пошуку кращої долі в більш економічно розвинених країнах (Європейський Союз).

Рішенням Державної міграційної служби України № 663-15 від 18.09.2015 року відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Сомалі ОСОБА_3.

Зазначене рішення вмотивовано тим, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 р. № 3671-VI (надалі за текстом - «Закон № 3671-VI») відсутні.

Вказане рішення громадянка Сомалі ОСОБА_3 оскаржила до суду. За результатами розгляду якого, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі.

02 лютого 2017 р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У цей же день Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено наказ № 45 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сомалі ОСОБА_3.

Така відмова обґрунтована тим, що раніше заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а причини, викладені у заяві від 02.02.2017 року аналогічні підставам на які заявник посилалась у заяві від 20.01.2015 р., тобто не зазнали змін.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671-VI.

Пункт 1 статті 1 цього Закону визначає біженця, як особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 4 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 названої статті Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно частини 6 статті 5 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 названої статті Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Із наведеного випливає, що особі може бути відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у разі, коли раніше їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, та зазначені умови не змінилися

Таким чином, оскільки громадянкою Сомалі ОСОБА_3 не вказано інших умов та не подано підтверджуючих документів, що не були предметом перевірки при прийнятті управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві рішення від 18.09.2015 р., судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до них норми матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 19 червня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Г.В.Земляна

суддя В.П.Мельничук