Справа № 821/739/18
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/739/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Ковбій О.В.,

при секретарі: Васильєвій В.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені,

встановив:

Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач, ФСЗ) звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_3П.), в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарської санкції у розмірі 19300,00 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 46,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (в редакції від 06.10.2005 року Закон №2960І-V) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації, громадські організації осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою ст. 19 і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При цьому відповідно до Закону виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. Позивач вказує, що за робоче місця, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особами з інвалідністю в 2017 році, відповідач до 17.04.2018 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 19300,00 грн., у відповідності до звіту за формою 10-ПІ № 765 від 30.01.2018 р. за 2017 рік та розрахунку заборгованості по сплаті вищезгаданих санкцій. Крім того, нарахована пеня у сумі 46,32 грн. У зв'язку із несплатою вказаних сум, утворилась заборгованість у розмірі 19346,32 грн. Несплата вказаних санкцій завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити особам з інвалідністю необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя. На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 25.04.2018 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання призначено на 31.05.2018 року.

07.05.2018 року відповідачем надано до суду відзив на позов, з якого вбачається невизнання ним позовних вимог з наступних підстав.

Так, відповідач зазначає, що позовна заява не містить змісту позовних вимог, викладу обставин справи, зазначення доказів на підтвердження обставин, вжиті заходи досудового врегулювання спору, вказує на бланкетність позовної заяви та те, що, на його думку, позивачем сплачено судовий збір за одну позовну вимогу, а заявлено дві. Також, ставить під сумнів фактичну сплату позивачем судового збору, висловивши припущення про неодноразове використання ФСЗ одного платіжного доручення в кількох різних справах.

По суті спору зазначає, що застосування адміністративно-господарських санкцій необґрунтоване, оскільки в діях відповідача відсутній склад правопорушення. Протягом 2017 року відповідачем направлено до Херсонського міського центру зайнятості звіт про наявність вакансій за встановленою формою № 3-ПН, в якому вказав про можливість та потребу працевлаштування особи з інвалідністю. Відповідач вважає, що його обовязками є створити робоче місце для особи з інвалідністю, надати держслужбі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування вказаних осіб, звітувати перед відповідачем про зайнятість та працевлаштування, які він виконав. Пошук та направлення до нього працівників справа центру зайнятості. Усі особи, що направлялись до відповідача відмовились від працевлаштування.

В судове засідання призначене на 31.05.2018 року сторони зявились. У звязку з необхідністю отримати додаткові докази у справі, розгляд справи відкладено на 14.06.2018 року.

В судове засідання на вказану дату сторони зявились.

Представник позивача наполягав на задоволені позовних вимог, з підстав наведених в позові.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених ним в відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства суд дійшов наступного.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст.18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно із ч. 2 та 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІІ рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 30.01.2018 подано до Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік за формою №10-ПІ затвердженою Наказом Мінпраці України 10.02.2007 № 42, відповідно до якого у 2017 році середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила 12 осіб, норматив штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 1 особа, фактично не працювало жодної особи з інвалідністю. Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування відповідачем не зазначена. Середньорічна заробітна плата штатного працівника 38 600 грн.

З матеріалів справи, а саме, листа-відповіді Херсонського міського центру зайнятості від 13.04.2018 року за вих. №2120/04/1279/18 слідує, що відповідач 23.06.2017 року подавав до Херсонського міського центру зайнятості звітність за формою 3-ПН "Звіт інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 р. № 316.

Для працевлаштування було зазначено 1 посаду «прибиральник службових приміщень». Категорія громадян бажана для працевлаштування на дану вакансію була зазначена інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Також, ФОП ОСОБА_3 30.11.2017 року приймав участь у міні-ярмарці вакансій, на які запрошувалися зареєстровані у Херсонському міському центрі зайнятості особи даної категорії.

Крім того, з вказаного повідомлення вбачається, що в 2017 році особи з інвалідністю, які знаходились на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості до ФОП ОСОБА_3 направлялися, але безробітні відмовились від запропонованої роботи.

Також зі згаданого листа Херсонського міського центру зайнятості вбачається, що одній особі, яка була направлена на працевлаштування до ФОП ОСОБА_3 було відмовлено роботодавцем за станом здоровя, хоча згідно довідки МСЕК особа могла працювати на посаді «прибиральник службових приміщень».

З метою дослідження усіх обставин даного випадку, судом ухвалою від 31.05.2018 року витребувано від Херсонського міського центру зайнятості оригінал направлення на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда №0004005 від 12.10.2017 року та корінця до нього.

Оглядом оригіналу вказаного документа, завірена судом копія якого долучена до матеріалів справи, встановлено, що 12.10.2017 року на працевлаштування до ФОП ОСОБА_3 було направлено особу з інвалідністю ОСОБА_4

В розділі зазначеного направлення «Відповідь про прийняте рішення» міститься відмітка у двох різних графах: в графі «відмовлено в прийнятті на роботу» та в графі «відмова особи». Також, досліджений судом корінець направлення на працевлаштування містить виправлення, незавірені підписами осіб, які їх зробили.

Таким чином, з відомостей, наявних в корінці направлення не можливо достеменно встановити з яких підстав особа з інвалідністю, направлена на підприємство відповідача, не була працевлаштована (чи їй було відмовлено за станом здоровя чи вона сама відмовилась від запропонованої посади).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі наступних засобів: письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Між тим, суд досліджений корінець направлення вважає недостовірним доказом в розуміння ст. 75 КАС України, адже на підставі нього, через наявні виправлення, не можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними відомості Херсонського міського центру зайнятості, надані ним в листі №2120/04/1279/18 від 13.04.2018 року на адресу Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в частині відмови ФОП ОСОБА_3 в працевлаштуванні 1 особі з інвалідністю, направленою до нього центром зайнятості, через стан її здоровя, оскільки підставою для надання зазначених відомостей був вивчене судом направлення на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда №0004005 від 12.10.2017 року та корінець до нього.

З наведеного слідує, що ФОП ОСОБА_3 створене та введено в дію місце для працевлаштування особи з інвалідністю, на підставі чого суд вважає, що відповідачем вжито всіх залежних від нього заходів, щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно до встановленого нормативу.

При цьому, суд зазначає, що обов'язок підприємства по створенню робочих місць інвалідів не супроводжується обов'язком щодо їх працевлаштування. Роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв'язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій та нарахуванню пені, підставою для застосування яких є наявність вини юридичної особи.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (частина перша статті 18 Закону).

Пунктом 5 частиною 4 статтею 50 Закону України "Про зайнятість населення" визначено право роботодавця одержувати від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, безоплатно інформацію про пропонування робочої сили, послуги з добору і направлення на працевлаштування незайнятого населення, у тому числі осіб, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, а також інших осіб, які шукають роботу.

З огляду на викладене, обов'язок працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Однак, робочі місця залишилися вакантними у зв'язку з тим, що особи з інвалідністю, які направлялись центром зайнятості до відповідача відмовились від працевлаштування, тобто не з вини відповідача.

Крім того, необхідно зазначити, що позивачем не надано достовірних доказів, які свідчили б про факт відмови зі сторони відповідача у працевлаштуванні особи з інвалідністю за 2017 рік, а судом відповідне не встановлено. Інформація Херсонського міського центру зайнятості з приводу єдиного випадку, що міг свідчити про відмову відповідача, не знайшла підтвердження під час судового розгляду.

Аналіз положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що виключним обов'язком підприємства є вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, до яких належить створення в установленому порядку робочих місць інвалідів у межах нормативу та інформування органів державної служби зайнятості про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Постановою Верховного Суду України від 02 лютого 2010 року, що ухвалена у справі за № 10/03, викладено правову позицію щодо застосування положень статей 18-20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, яка полягає у наступному. Суди, дійшовши висновку про обґрунтованість застосування санкцій за незайняті інвалідами робочі місця, помилково не врахували, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні одним з основних елементів вказаного правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

У зв'язку з тим, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися або за відсутності безпосереднього звернення інваліда для працевлаштування.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки, при розгляді справи встановлено, що вини відповідача по невиконанню нормативу створення робочих місць для інвалідів за 2017 рік немає, в його діях відсутні порушення статей 18, 19, 20 Закону № 875-ХІІ, а роботодавець, в свою чергу, вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення за невиконання нормативу робочих місць, суд приходить до висновку, що вимога позивача про застосування адміністративно-господарських санкцій до відповідача є необґрунтованою, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 14, 52, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19 червня 2018 р.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 10.3.4.