Справа № 242/548/17
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2018 року

Київ

справа №242/548/17

адміністративне провадження №К/9901/34770/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М. від 21.06.2017 у справі №242/548/17 за позовом ОСОБА_2 до Селидівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області (замінено на Селидівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Селидівське ОУПФУ)) № 1728 від 16.08.2016 року щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" та зобов'язати відповідача призначити їй пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" з 08.08.2016 року.

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 23 травня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області щодо відмови в перерахунку пенсії позивача та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області № 1728 від 16.08.2016 року про відмову в перерахунку пенсії. Зобов'язано Селидівське ОУПФУ повторно розглянути заяву позивача від 08.08.2016 року та призначити пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу", з 08.08.2016 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року скасовано постанову Селидівського міського суду Донецької області від 23 травня 2017 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не вірно трактував положення пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10.12.2015 року (далі - Новий Закон), а тому висновок про відсутність у позивача права на призначення спірної пенсії не правильний.

Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку у відповідача і з 20.04.2011 року отримує пенсію як інвалід ІІІ групи внаслідок загального захворювання, призначену на підставі ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 24.02.2003 року по 27.05.2016 року позивач проходила публічну службу в Управлінні соціального захисту населення Селидівської міської ради на посаді головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгової категорії населення.

06 травня 2014 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням.

08 серпня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності згідно ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області рішенням № 1728 від 16.08.2016 року відмовило позивачу в такому перерахунку (призначенні) пенсії, посилаючись на набрання чинності Новим Законом і скасування ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (далі - Попередній Закон).

Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на день набрання чинності Новим Законом (01.05.2016 року) позивач займала посаду, робота на якій зараховується до державної служби та мала більше 10 років стажу роботи в органах місцевого самоврядування, що визнається державною службою, то вона має право на призначення пенсії по інвалідності на підставі положень ст. 37 Попереднього Закону.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що для призначення пенсії по інвалідності для осіб які працювали на посадах, віднесених до посад державної служби відповідно до положень ст. 37 Попереднього Закону в Прикінцевих та перехідних положеннях Нового Закону не збереглося права на отримання пенсії по інвалідності, оскільки зазначене право розповсюджується тільки на державних службовців, які досягли пенсійного віку та які мають 20-річний стаж державної служби, а позивач пенсійного віку не досягла і стаж державної служби у неї складає 13 років.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Для правильного вирішення цього спору потрібно встановити, чи поширюється визначене п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Нового Закону право осіб на призначення пенсії на правовідносини, що виникають при переведенні пенсіонерів з одного виду пенсії на інший.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Попереднього Закону на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому для жінок зазначений вік визначається ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та становить шістдесят років.

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Новим Законом) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст. 90 Нового Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Нового Закону державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Нового Закону для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Нового Закону передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Попереднього Закону передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Попереднього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Нового Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Частиною 9 ст. 37 Попереднього Закону, що діяла до 01.05.2016, передбачено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Тобто особи зі стажем державної служби 10 і більше років, яким була встановлена інвалідність I або II групи, за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мали право на отримання пенсії по інвалідності у розмірах, визначених ч. 1 ст. 37 Попереднього Закону.

Відповідно до ст. 90 Нового Закону з 01.05.2016 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ст. 32 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого ст. 32 цього Закону.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 899 «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723 «Про державну службу» лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 899 «Про державну службу», та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723 «Про державну службу» вік і страховий стаж.

Особи з числа держслужбовців, яким встановлено інвалідність, з 01.05.2016 втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723 «Про державну службу», проте зберегли право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у встановлених ст. 33 цього Закону розмірах.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 04 квітня 2018 року (справа № 822/524/18).

За таких обставин, коли позивач, хоч і займала станом на 01.05.2016 посаду, робота на якій зараховується до державної служби та мала більше 10 років стажу роботи в органах місцевого самоврядування, що визнається державною службою, проте не має права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону на підставі п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Нового Закону, оскільки на час звернення до відповідача з відповідною заявою не досягла шістдесятирічного віку. А відтак, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а лише зводяться до незгоди з судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року - без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду