Справа № 809/631/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року

Київ

справа №809/631/16

провадження №К/9901/12572/18, К/9901/12574/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №809/631/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційними скаргами Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та Державної фіскальної служби України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду, прийняту 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Остап'юк С.В., суддів: Кишинського М.І., Матуляк Я.П., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, постановлену 6 грудня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого Хобор Р.Б., суддів: Попка Я.С., Сеника Р.П.,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, у якому просив:

визнати протиправною відмову у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втрати працездатності;

зобов'язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 150 - кратному прожитковому мінімумі, установленому Законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідачами всупереч статті 23 Закону України «Про міліцію», Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №707 від 12 травня 2007 року неправомірно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втрати працездатності в розмірі 150 - кратному прожитковому мінімумі, установленому Законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, тому просить зобов'язати відповідачів нарахувати та виплатити вказану допомогу.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 22 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2016 року, позовні вимоги задовольнив повністю.

Визнав протиправною відмову Державної фіскальної служби України та Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втрати працездатності.

Зобов'язав Державну фіскальну службу України та Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, в порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України за №707 від 12 травня 2007 року, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 150 - кратному прожитковому мінімумі, установленому Законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року касаційні скарги Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та Державної фіскальної служби України надійшли до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах. Ухвалою від 1 лютого 2018 року суддя-доповідач Касаційного адміністративного суду прийняв їх до провадження.

У касаційних скаргах відповідачі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Касаційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 в період з 01 грудня 1996 року до 11 серпня 2015 року проходив службу в органах податкової міліції на посадах рядового і начальницького складу.

11 серпня 2015 року наказом Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області за №239-о, на підставі свідоцтва про хворобу за №199 від 16 липня 2015 року звільнено з посади та податкової міліції оперуповноваженого відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ДПІ у місті Івано-Франківську ОСОБА_1 у запас згідно з підпунктом «б» (через хворобу) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР за №114 від 29 липня 1991 року.

25 листопада 2015 року, рішенням медико - соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров'я в Івано - Франківській області, позивачу з 06 листопада 2015 року встановлено ІІІ групу інвалідності, яка пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ та визначено ступінь втрати професійної працездатності 30%.

30 листопада 2015 року та 04 лютого 2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області із заявою та відповідними документами про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із тим, що під час проходження служби в органах податкової міліції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано - Франківській області позивач отримав інвалідність.

Державною фіскальною службою України, Головним управлінням Державної фіскальної служби в Івано - Франківській області відмовлено відповідачу у виплаті вказаної грошової допомоги з мотивів втрати 07 листопада 2015 року чинності Закону України «Про міліцію».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що норма статті 23 Закону України «Про міліцію» підлягає застосуванню до спірних правовідносинах в редакції Закону чинного з моменту встановлення позивачу групи інвалідності, пов'язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ (в органах податкової міліції) - 06 листопада 2015 року, оскільки саме з цього моменту у позивача настало право на отримання одноразової грошової допомоги.

Зазначена позиція була підтримана і Львівським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права, та зазначає наступне.

Статтею 41 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції.

Згідно статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20 - 23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» .

Відповідно статті 357 Податкового кодексу України форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пенсійне забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції здійснюється у порядку, встановленому законом для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до статті 4 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Згідно із статтею 23 цього ж Закону (в редакції чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб - у разі встановлення інвалідності I групи, 200 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

21 жовтня 2015 року вступила в дію Постанова Кабінету Міністрів України № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (далі - Постанова №850).

Частиною другою цієї Постанови №850 визначено те, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VІІІ «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707.

Відповідно до пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого вищевказаною постановою, днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з підпунктом 2 пункту 3, цього Порядку, грошова допомога призначається і виплачується у разі: установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі:

250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи;

200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи;

150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій і ці обставини підтверджуються матеріалами справи ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України, з 6 листопада 2015 року, а отже право на отримання спірної грошової допомоги у позивача виникло саме з цієї дати (свідоцтво про хворобу від 16 липня 2015 року № 199 а.с. 14-15).

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд вважає вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню Закон України «Про міліцію», в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 лютого 2015 року «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Постанова Кабінету Міністрів України №850, яким встановлено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції ІІІ групи інвалідності, в розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Верховний Суд відхиляє доводи відповідачів викладені в касаційній скарзі про неможливість виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі, встановленому статтею 23 Закон України «Про міліцію» в редакції від 13 лютого 2015 року, у зв'язку з тим, що на момент звернення ним за виплатою одноразової грошової допомоги, цей закон втратив чинність, з огляду на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.

Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, зважаючи на те, що датою виникнення у позивача права на отримання грошової допомоги є довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, а не дата розгляду відповідачем заяви про призначення цієї виплати, то у відповідача не було правових підстав для повернення матеріалів щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу, у зв'язку з тим що Закон України «Про міліцію», втратив свою чинність.

Отже, аналізуючи встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» в розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, а відмова Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано - Франківській області у виплаті позивачу такої грошової допомоги, з підстав втрати чинності з 07 листопада 2015 року Законом України «Про міліцію» є протиправною, отже позовні вимоги підлягають до задоволення.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційних скаргах, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т.Г. Стрелець