Справа № 826/13192/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 №370-17 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що при поверненні до країни громадянського походження - Російської Федерації позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через участь у бойових діях в ході Антитерористичної операції на сході України у складі батальйону «Айдар», а також через систематичне порушення прав людини.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві від 12 березня 2018 року вказаний адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, на його думку, вказане рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, у якому зазначив, що доводи відповідача не спростовують пояснень позивача та наданих ним письмових доказів щодо його переслідувань у Російській Федерації, порушень прав людей з України у Російській Федерації, а також не спростовують висновків Суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в Українській РСР, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, одружений, має двох дітей, за національністю українець, за віросповіданням християнин.

Державний кордон України позивач перетнув легально разом з дружиною у 2004 році потягом "Москва-Харків".

05.07.2004 року позивач вперше звернувся із заявою про отримання статусу біженця до Державного комітету України у справах національностей та міграції), який рішенням від 19.07.2005 року відмовив ОСОБА_1 в наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

27.04.2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), у якій зазначив, що причиною виїзду з Російської Федерації є переслідування органами влади Російської Федерації через політично-релігійні мотиви.

09.10.2017 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві від про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 26.09.2017 №370-17.

Зазначене рішення обґрунтоване відсутністю умов, передбачених п.п.1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в достатньому обсязі не опрацював ситуацію у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим його рішення про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо часткової обґрунтованості висновку Державної міграційної служби України.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як встановлено судом першої інстанції, в заяві від 27.04.2017 позивач повідомив, що причиною його виїзду з Російської Федерації було побоювання за своє життя та те, що він піддавався переслідуванню у Російській Федерації за надумані правопорушення, передбачені пунктом 2 статті 282 Кримінального кодексу Російської Федерації (розпалювання ненависті або ворожнечі, тобто приниження людської гідності) та Федеральним законом про протидію політичному екстремізму у зв`язку з відмовою від ідентифікаційного коду та паспорта у через антихристову символіку. Зазначив про загрозу певного терміну ув`язнення та ймовірність "несудової" розправи над його дітьми.

Під час співбесід 10.05.2017 року та 02.06.2017 року позивач повідомив про переслідування його та його сім`ї на території Російської Федерації, зокрема з боку прокуратури Калінінградської області через те, що після отримання паспорту він написав протест з проханням не вважати його підпис в паспорті зразка 1997 року як згоду прийняти особистий код ним особисто та його дітьми, оскільки він походить з України, а там не прийнято нумерувати людей, лише нумерують «бидло», що у свою чергу ображає його гідність. Крім того, позивач просив ідентифікувати його українцем. Через такі заяви, зі слів позивача, його та його дружину звільнили з роботи, сина не приймали до школи.

Зазначив, що попередня спроба отримати в Україні статус біженця мала шалений спротив промосковських прокремлівських сил, на очах у сина він був відлучений від церкви московського патріархату.

У ході співбесід позивач також повідомив, що брав участь у бойових діях на території України, в тому числі в батальйоні "Айдар". З 2004 року до участі у бойових діях очікував надання статусу біженця, намагався прогодувати сім`ю.

На підтвердження участі в бойових діях на сході України позивач надав:

- витяг з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.10.2016 №141 "Про результати проведення службового розслідування за фактом отримання поранення військовослужбовцем Литвинчуком", відповідно до якого вбачається, що останній під час бою отримав "вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин лівої гомілки. Інородне тіло м`яких тканин лівої гомілки". Згідно з наказом військовослужбовця військової служби по мобілізації солдат ОСОБА_1 вважається таким, що отримав поранення під час виконання службових обов`язків в зоні проведення антитерористичної операції у Луганській області

- довідку військової частини - польова пошта НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 13.08.2017 №03/69;

- службову характеристику, видану командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

У ході співбесіди 28.07.2017 року позивач зазначив, що причини його прибуття до України у 2004 році залишилися незмінними, ті які він повідомляв раніше, але станом на цей час його повернення до країни громадянської приналежності загрожує йому пред`явленням звинувачень у найманстві у зв`язку з участю в українсько-російській війні.

Повідомив обставини щодо свого вступу у батальйон "Айдар" та отримання військового квитку.

У висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 16.08.2017 року про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що передував прийняттю оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України, встановлено, що відмова позивача від отримання ідентифікаційного коду та паспорта не були основоположними причинами його виїзду за межі країни громадянської приналежності, оскільки такі його дії не передбачали кримінальної відповідальності. В ході співбесід встановлено, що позивач вчиняв хуліганські вчинки, направлені проти російських меншин, за що був затриманий правоохоронцями у Російській Федерації.

Задокументовані факти переслідування у заявника відсутні. Крім того, заявник зазначив, що особисто він погроз не отримував, отримували їх його дружина та діти, тому прямував до України з метою уберегти сім`ю, а сам планував повернутись, але не мав змоги та й дружина заперечувала. Наведене свідчить про відсутність заявника в розшуку та відсутність переслідувань, які супроводжуються тортурами чи нелюдським поводженням, оскільки заявник мав намір повернути до попереднього місця проживання, не побоюючись відповідальності за свої вчинки.

У зв`язку з відсутністю у заявника будь-якого документального підтвердження стосовно арешту, затримання, надходження повісток, порушених кримінальних справ, тобто відсутність факту обвинувачення та вироку у країні громадянської приналежності, викладено висновок про те, що іноземець звернувся до органу міграційної служби лише для легалізації на території України та отримання відповідних документів. Отже, його побоювання щодо існування переслідування за релігійними ознаками в крані громадянської приналежності є необґрунтованими, носять суб`єктивний характер та не підтверджені жодними доказами.

Що стосується доводів позивача про ймовірність звинувачень у найманстві через участь у російсько-українській війні у разі повернення до країни громадянської приналежності, то, як зазначається у вищевказаному висновку, за словами позивача він брав участь в АТО з 24.06.2014 року по 20.10.2016 року, в іншому випадку він повідомив, що був на війні з 24.06.2014 року по 27.07.2015 року. З документів, що підтверджують його поранення можна встановити, що позивач дійсно у період часу з 24.06.2014 року по 13.08.2014 року перебував в зоні бойових дій, однак щодо іншого періоду документальне підтвердження відсутнє.

Факт отримання позивачем військового квитка розцінюється як безпідставне отримання цього документа, оскільки позивач не є громадянином України.

Також відсутнє документального підтвердження участі позивача в батальйоні "Айдар" під час антитерористичної операції на сході України.

За таких обставин у висновку зазначено, що побоювання позивача щодо існування переслідування та помсти за участь у російсько-українській війні з боку влади та громадськості в країні постійного проживання, які виникли у заявника, є необґрунтованими, носять суб`єктивний характер і не підтверджені документальними даними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції за якими від не погодився з доводами відповідача про те, що серед фактів повідомлених заявником, немає підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 згаданого Закону, оскільки заявником не надано підтверджуючих відомостей щодо загрози його життю чи та факт існування загрози життю в країні громадянської приналежності.

У зв`язку з цим необхідно зазначити, що відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, у свою чергу, кореспондується з умовами, що містяться в пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону стосовно особи, яка потребує додаткового захисту, зокрема стосовно того, що особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачем при розгляді заяви позивача не досліджено та не оцінено усіх обставин, пов`язаних з поверненням ОСОБА_1 до країни походження та обґрунтованості його побоювань застосування щодо нього такого, що принижує гідність, поводження, а також щодо можливості бути покараним у зв`язку з участю в антитерористичній операції на сході України, факт якої є доведеним перед судом, незалежно від того у складі якого військового угрупування з метою захисту інтересів України він перебував та упродовж якого часу.

Наведене обґрунтовується тим, що з наданої представником позивача інформації вбачається, що в Російській Федерації осіб, які беруть участь у антитерористичній операції на сході України з метою захисту її інтересів, звинувачують у найманстві, що є кримінально-карним діянням та засуджують до позбавлення волі.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Так, згідно з інформацією, що міститься в Інтернеті-ресурсах за веб-адресою https://www.rbc.ua/ukr/news/rossii-zaveli-delo-byvshego-boytsa-aydara-.html «Слідчий комітет Російської Федерації завів справу на колишнього бійця батальйону "Айдар" Дмитра Федотова, передають російські ЗМІ з посиланням на офіційного представника Слідкому РФ Світлану Петренко. "Управлінням ГСУ СК РФ по розслідуванню злочинів, пов`язаних з використанням заборонених засобів і методів ведення війни, порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 359 КК РФ (участь найманця у збройному конфлікті або військових діях)", - повідомила Петренко. За її словами, в квітні 2014 року Федотов виїхав в Україну. "Перебуваючи на території України, ОСОБА_3 у складі добровольчого батальйону "Айдар" пройшов спеціальну і диверсійну підготовку, в тому числі під керівництвом інструкторів з США", - додала Петренко. У даній справі пройшла серія обшуків, російське слідство встановлює місцезнаходження Федотова».

Крім того, згідно з інформацією, що міститься в Інтернет-ресурсах за веб-адресою https://apostrophe.ua/ua/article/society/accidents/2017-03-14/rossiyanin-iz-azova-artem-shirobokov-opasayus-chto-ukraina-vyidast-menya-rf/10959 «Слідчий комітет Російської Федерації направив до суду кримінальну справу проти росіянина Артема Широбокова (позивний Єсенін), який воював на Донбасі на боці України. Бійцеві АТО з Росії заочно висунули звинувачення в участі у збройному конфлікті як найманця. Як зазначає слідство, росіянин виїхав в Україну на початку 2014 року і добровільно вступив до складу батальйону "Азов", а в 2014 і 2015 роках разом з іншими бійцями підрозділу брав участь у бойових діях на сході України».

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 травня 2018 року у справі №820/1309/16 (К/9901/11781/18).

Таким чином колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач в достатньому обсязі не опрацював ситуацію у країні походження позивача під час прийнятя оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим його рішення є необґрунтованим і підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги позицію Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києві від 12 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Мельничук В.П.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Лічевецький І.О.

Повний текст складено 19.06.2018 року.