Справа № 752/26219/17
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Федотова І.В.,

суддів: Літвіної Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Часник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання незаконним рішення державного виконавця та скасування постанови державного виконавця, -

ВСТАНОВИЛА:

Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві(далі - відповідач), треті особи: ОСОБА_4, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Т.О. неправомірним та скасування постанови головного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Т.О. від 23.11.2017 року про накладення штрафу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2018 в задоволенні позову Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, серед іншого, зазначає, що питання щодо виплати одноразової компенсації позивачу не належить до повноважень Управління, а тому передбачити дату виплати останній такої грошової компенсації (чи це було б у 2015 році чи в 2016 чи в подальшому) Управління не могло, оскільки це носить прогностичний характер. Однак, зазначені обставини Голосіївським районним судом м. Києва не були досліджені та враховані при ухваленні оскаржуваного рішення.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч.4 ст.229, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджуєте матеріалами справи, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковським Т.О. від 06.10.2017 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу - виконавчого листа № 2-а-4062/11, виданого 20.10.2014 Голосіївським районним судом м. Києва про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації нарахувати ОСОБА_4 одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, визначаючи розмір мінімальної заробітної плати на момент виплати, відповідно до вимог ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2011 р. з урахуванням попередніх виплат.

Крім того, в постанові державного виконавця вказано, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 12800,00 грн.

Судом встановлено, що зазначену постанову від 06.10.2017 відповідачем не виконано, у зв'язку з чим, головним державним виконавцем Бочковським Т.О. 23.11.2017 винесено постанову про накладення на боржника Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за невиконання рішення суду в розмірі 5100 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду переконливих доказів належного та повного виконання рішення суду щодо здійснення належних виплат ОСОБА_4, а також ці докази не були подані державному виконавцю у встановленому законом порядку, а відтак дії державного виконавця в частині винесення постанови про накладення штрафу є правомірними, підстав для визнання дій відповідача незаконними немає та відповідно відсутні підстави для скасування постанови.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Частиною 1 ст.74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, відповідно до ст.1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п.1, 3 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Положеннями ч.ч.5,6 ст.26 Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

За приписами ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до ч.1 п.5 вказаної статті, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною ст. 63 Закону № 1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до ч.2 ст.63 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Як раніше зазначалося, за невиконання постанови від 06.10.2017, відповідачем винесено оскаржувану постанову про накладення на боржника Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за невиконання рішення суду в розмірі штрафу 5100 грн.

При цьому, суд першої інстанції доцільно зауважив, що положеннями п.6 Постанови Пленуму ВАСУ від 13.12.2010 № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Водночас, відповідно до ч.9 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що що боржником рішення суду в 2014 році не виконано в повному обсязі, оскільки станом на 2017 рік позивач звернувся до суду із заявою про роз'яснення судового рішення від 2011 року, що свідчить про те, що виконавче провадження не закінчено, та відповідно відповідач у даній справі - державний виконавець був зобов'язаний прийняти постанову про накладення штрафу, оскільки переконливих доказів виконання рішення суду в повному обсязі до державного виконавця подано не було.

Згідно положень ч.1 ст.18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Крім того, судова колегія вважає правильним висновок суд першої інстанції в частині відмови у відстроченні виконання рішення суду (ВП №54833859), а саме постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2011, оскільки судом в діях відповідача порушень не встановлено.

Згідно ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно положень ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставини, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого законом покладено обов'язок доказування доведено факт вчинення позивачем правопорушення та надано беззаперечні та неспростовні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 10.05.2018 та не можуть бути підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді: