Справа № 826/13132/16
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року

Київ

справа №826/13132/16

адміністративне провадження №К/9901/29394/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Стрелець Т. Г.,

суддів - Бевзенка В.М., Білоуса О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Головко О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шевченка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/13132/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Ісаєнко Ю.А., суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року №388-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути справу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування свого позову зазначав, що відповідачем при прийнятті спірного рішення не взято до уваги всіх фактів та обставин, які дають підстави для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Посилався на те, що перебуваючи на території Російської Федерації він виступав проти внутрішньої та зовнішньої політики президента Російської Федерації Путіна В.В., зокрема, проти війни та окупації частини території України. Мав реальні та обґрунтовані побоювання адміністративного та кримінального переслідування в Росії за свою громадянську позицію. Ці побоювання були викликані розпочатим переслідуванням в Росії, а саме надходженням телефонних дзвінків та СМС з погрозами позивачу та членам його родини, побиттям, пошкодженням належного йому майна (автомобіля), неодноразовими способами спровокувати дорожньо-транспортну пригоду.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 20 січня 2017 року Окружного адміністративного суду м. Києва вирішив:

3.1. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року №388-16.

3.2. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

4. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані докази на підтвердження можливості загрози його життю, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 24 квітня 2017 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

5.1. Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2017 року скасувати та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

6. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції посилався на те, що відповідачем обґрунтовано було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивачем не доведено, що тимчасово перебуваючи в Україні, і під час перебування в країні його громадянської належності виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 13 травня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3.

8. У касаційній скарзі представник касатора просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2017 року залишити в силі.

9. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року.

10. 27 лютого 2018 року вказана касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

11. Державна міграційна служба України надала заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

12. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (позивача у справі):

12.1. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

12.2. Представник позивача посилається на те, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем не було враховано Позицію Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року). Крім того, такі факти як порушення прав людини, переслідування громадян за політичні погляди, ситуації з нетерпимістю до опонентів існуючої влади, зокрема осіб з проукраїнською позицією, в Росії є загальновідомими та не потребують доказуванню відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного суду України.

13. Доводи, викладені у запереченні на касаційну скаргу (відповідача у справі):

14. Відповідач надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін. Посилався на те, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, детально вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку, а тому обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин прийнято рішення, яке не підлягає скасуванню.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1, в м. Ленінград, СРСР. До України прибув на своєму автомобілі, перетнувши кордон 13 лютого 2015 року.

16. 9 квітня 2015 року позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. В обґрунтування свого виїзду з території Російської Федерації заявник вказав політичні причини, а також зазначив, що йому соромно бути громадянином Російської Федерації, через ганебну анексію Криму, вторгнення Росії на територію України. Свою активну громадську позицію він виражав через оснащення автотранспортного засобу українським орнаментом «вишиванка» та написами на підтримку України.

18. Під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 13 квітня 2015 року, позивач в якості причин виїзду з країни свого постійного проживання зазначив, що існує загроза його життю, здоров'ю та свободі з боку держави в якості кримінального чи адміністративного переслідування та загроза зі сторони сусідів, які зомбовані «путінськими ЗМІ».

19. Відповідно до протоколу від 19 червня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 посилався на те, що він неодноразово отримував погрози на свою адресу через політичні погляди. З 2005 року він брав активну участь у громадському житті в Російській Федерації, а у 2011 році спробував поборотися за мандат депутата Законодавчих зборів Санкт-Петербурга. Під час зустрічі з людьми (виборцями), позивач активно відстоював позицію незалежності держав одна від одної.

20. На підставі наведеного, Державною міграційною службою України 15 липня 2016 року було прийнято рішення №388-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

21. Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 15 серпня 2016 року №179 позивачу повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся до суду з даним позовом.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

23. Конституція України.

23.1. Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

24. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)

24.1. Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

24.2. Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

25. Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

25.1. Пункт перший частини першої статті 1. Біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

25.2. Пункт тринадцять частини першої статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

25.3. Частина шоста статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

25.4. Частина третя статті 10. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

25.5. Частина п'ята статті 10. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.

26.1. Пункти 45, 66. Особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

26.2. Пункт 195. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

27. Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04.

27.1. Пункт п'ятий статті 4. Заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

28. Позиція Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року).

28.1. Пункти 10, 11. Неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити (пункти 10,11).

29. Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами та доповненнями).

29.1. Пункт 9. Суди під розгляду справ повинні враховувати, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

29.2. Пункт 23. При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

30. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

31. Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

32. Колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованими твердження касатора про те, що у ОСОБА_1 є достатні побоювання стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності за свої політичні переконання, з огляду на наступне.

33. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у суді першої інстанції, під час керування позивачем в місті Санкт-Петербурзі власним автомобілем, який містить символіку України, з боку невідомих осіб були скоєні спроби вчинити ДТП.

34. Позивач зазначав, що в даному автомобілі міститься відео-реєстратор, на камеру якого були зафіксовані спроби невстановлених осіб завдати шкоду автомобілю, життю позивача та особам, які знаходилися біля нього в той час.

35. Також, колегія суддів Верховного Суду вказує на те, що ОСОБА_1 надавалися відповідачу фотографії на яких зображений його автомобіль з символікою України з надписом «Я требую вывести войска РФ из Украины» та записи, які він здійснював на своїй сторінці в соціальних мережах.

36. З вищезазначених записів вбачається, що позивач повідомляв про те, що за розміщення на своєму транспортному засобі символіки України та певних написів його автомобіль був пошкоджений невідомими особами в місті Санкт-Петербурзі де він мешкав зі своєю родиною.

37. Крім того, ОСОБА_1 вказував, що друзі, колеги та близькі йому люди не підтримували його поглядів та активну громадську позицію щодо неправомірних дій зі сторони Російської Федерації по відношенню до України та проведення бойових дій щодо захоплення території України (Донецької, Луганської областей та АР Крим).

38. Однак, приймаючи спірне рішення, Державна міграційна служба України та суд апеляційної інстанції вищезазначені доводи позивача безпідставно залишили поза увагою.

39. Натомість представником позивача у касаційній скарзі обґрунтовано вказано на те, що ОСОБА_1 надано докази на підтвердження можливої загрози його життю у зв'язку із політичними поглядами. Однак, відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

40. Частиною першою статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

41. Враховуючи те, що в ході касаційного розгляду справи судом встановлено невірне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, яке призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року скасувати, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2017 року у справі №826/13132/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Г. Стрелець

Судді В. М. Бевзенко

О. В. Білоус