Справа № 814/2040/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2018 року

Київ

справа №814/2040/16

адміністративне провадження №К/9901/41551/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуБаштанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області
на постановуМиколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року (суддя В.В. Біоносенко)
та ухвалуОдеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року (колегія у складі суддів: О.С. Золотніков, Ю.В. Осіпов, В.О. Скрипченко)
у справі № 814/2040/16
за позовомОСОБА_2
доБаштанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2016 року №703-13,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Баштанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 30 червня 2016 року №703-13, яким визначено за 2015 рік суму податкового зобов'язання по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що фізичною особою-підприємцем, який займається виключно сільськогосподарською діяльністю, а саме вирощуванням зернових культур, розведенням свійської птиці та ін., нерухомість, за якою йому нарахований податок, використовується ним для обслуговування своєї сільськогосподарської діяльності, та є будівлею сільськогосподарського товаровиробника. Тому, відповідно до пп. «ж» 266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України передбачає, що не є об'єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення податкової інспекції № 703-13 від 30 червня 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки рішення Березнегуватської селищної ради «Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості на території Березнегуватської селищної ради» прийняте у лютому 2015 року, тобто після 15 липня 2014 року, тому нарахування позивачу названого податку на підставі ст. 266 Податкового кодексу України та вказаного рішення органу місцевого самоврядування можливе лише з 2016 року. Крім того, судами відзначено, що відповідно до п. «ж» 266.2.2.ст.266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на те, що судами не прийнято до уваги відповідно до п. 4 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону приписано переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості. Крім того, установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Судами також не прийнято до уваги, що позивач 02 лютого 2016 року подав до податкової інспекції декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, в якій самостійно вказав відсутність будь-якої діяльності у звітному році (тобто, у тому числі, і сільськогосподарської діяльності). У зв'язку з викладеним, відповідач вважає, що ОСОБА_2 ніяким чином не використовує нежитлову нерухомість у сільськогосподарській діяльності, а внесення незначних змін до податкової звітності після отримання податкового-повідомлення рішення пов'язано виключно з намаганням не сплачувати правомірно визначене податкове зобов'язання.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

13 листопада 2017 року Вищим адміністративним судом України, касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача відкрито.

20 березня 2018 року касаційна скарга передана на розгляд судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Юрченко В.П. в порядку пункту четвертого частини першої розділу 7 «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, розведення свійської птиці, змішане сільське господарство та інше.

Відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, 100% суми одержаного доходу протягом звітного року від видів економічної діяльності: розведення свійської птиці та допоміжна діяльність у рослинництві (а.с.50).

Позивачу на праві власності належить нежитлове приміщення загальною площею 1843,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене нежитлове приміщення використовується позивачем для обслуговування свої сільськогосподарської діяльності: гаражування сільськогосподарської техніки, виробництво та зберігання кормів для тварин, зерносховище, сіносховище, утримання птиці та ін.

Рішенням Березнегуватської селищної ради від 10 лютого 2015 року № 6 «Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості на території Березнегуватської селищної ради» встановлено ставку податку на нерухомість для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр бази оподаткування.

30 червня 2016 року на підставі положень підпункту 54.3.3 пункту 54.3, статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення № 703/13, яким ОСОБА_2 визначено суму податкових зобов'язань за 2015 рік за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової та нежитлової нерухомості» в розмірі 4491 грн. 25 коп.

Позивачем оскаржено податкове повідомлення-рішення № 703/13 від 30 червня 2016 року в адміністративному порядку, його залишено без змін рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 1 вересня 2016 року № 2563/10/14-29-10-01-10 та рішенням Державної фіскальної служби України від 20 вересня 2016 року № 9905/х/99-99-11-02-01-14 оскаржене податкове повідомлення-рішення відповідача.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Згідно пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування. Так, згідно з пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України до таких об'єктів нерухомості належать будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Оскільки нежитлове приміщення загальною площею 1843,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві власності, використовується останнім у сільськогосподарській діяльності (вирощування свійської птиці, зберігання та виготовлення кормів та ін.), відтак суди дійшли правильного висновку, що назване нежитлове приміщення не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Доводи відповідача в касаційній скарзі про те, що позивач 02 лютого 2016 року подав до податкової інспекції декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, в якій самостійно вказав відсутність будь-якої діяльності у звітному році (тобто, у тому числі, і сільськогосподарської діяльності) не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки позивач, подаючи уточнюючу податкову декларацію про майновий стан і доходи, в додатку до неї задекларував доходи від провадження підприємницької діяльності, такої як від розведення свійської птиці та допоміжної діяльності у рослинництві (а.с. 49-50). При цьому, позивачем до суду першої інстанції надавались фотоматеріали названого приміщення, з яких вбачається, що позивач використовує це приміщення, зокрема, для розведення свійської птиці, що в касаційній скарзі Баштанської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області під сумнів не ставиться.

Водночас, згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону № 71-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим періодом лише 2016 рік.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи зміст норм Податкового кодексу України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України. Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

З огляду на викладене, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, мав справлятися не раніше 2016 року.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що не ґрунтується на нормах закону, а тому воно підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Баштанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду