Справа № 815/5156/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/5156/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А. час і місце ухвалення: не зазначено, м.Одеса

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчука В.О. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ДМСУОСОБА_1 (довіреність)
Пр-к позивачаЛагунов В.І. (адвокат)
Позивач
ОСОБА_2 (паспорт)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним рішення, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним рішення № 322-17 від 21.07.2017 р. та його скасування, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи його тим, що рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 322-17 від 21.07.2017 р.. Зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до висновку від 07.07.2018 року зазначено, що у відкритих інформаційних джерелах відсутня інформація стосовно діяльності партії на території ДР Конго, членом якої є позивач, та позивач сам стверджував, що не зазнав жодних погроз або переслідувань у зв`язку зі своїм членством в партії (відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2017 р.).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 , є громадянином Конго, за національністю конголезець, за віросповіданням християнин. Рідні мови - лінгала, суаелі, чулуба, кіконго та французька мова, виїхав з країни громадської належності легально.

25.11.2011 року позивач вибув з ДР Конго авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Касабланка (Марокко) - Москва (РФ) - Київ (Україна) на підставі паспортного документу серії ОВ 0280893 та оформленої візи типу «Д» №Y02283161.

28.12.2011 року позивач прибув до України, місце прибуття - аеропорт «Бориспіль».

29.08.2016 р. ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.07.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2016OD0148, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Конго ОСОБА_2 .

21 липня 2017 р. ДМС України своїм рішенням № 322-17 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Конго ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28 вересня 2017 року позивачем отримано повідомлення №241 від 07.08.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вищевказаним висновком, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одеський апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За приписами абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст.1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок певної групи обставин, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.11,12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Водночас орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту") за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачем були вказані підстави того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок того, що він є членом опозиційної партії та з січня 2015 року почав вести активну діяльність в Інтернет - спільнотах проти президентського режиму Жозефа Кабіли в ДР Конго. Зі слів позивача, він інформує населення ДР Конго про випадки порушення прав людини в регіоні Бені, Північний Ківу, геноцид та арешти, які відбуваються під егідою Жозефа Кабіли. Також, зі слів позивача, він працює над пошуком інформації, спілкується з іншими блогерами з різних країн світу та разом з ними висвітлюють випадки вбивств та геноциду населення з метою поширення цієї інформації в ЗМІ.

Позивач стверджує, що публікація матеріалу, зібраного ним стосовно геноциду в країні, спричинила агресію з боку невідомих людей та після висвітлення цієї інформації він отримав два анонімних телефонних дзвінка з погрозами, а саме, що у випадку його повернення на батьківщину, його одразу ж вб`ють.

Тобто, позивач надав аргументи та докази щодо наявності очевидно обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через які він не бажає користуватися захистом своєї країни або не може користуватися цим захистом.

Апелянтом у своєму висновку зазначено, що для підтвердження обставин членства у партії «Union du Peuple Congolais» позивачем під час анкетування був наданий оригінал відповідного членського квитка, та ДМСУ дійшло висновку про його фальсифікацію через те, що фотографія заявника на членському квитку поміщена поверх печатки, фотографія належним чином не прикріплена, інформація стосовно заявника записана вручну та не завірена належним чином та інші.

Також у вказаному висновку зазначено, що перевірити інформацію по вищевказаній політичній партії не вбачається можливим, так як в мережі Інтернет відсутні будь-які дані стосовно вказаної політичної партії. Проте в матеріалах особової справи позивача копія чи оригінал даного квитка відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт дав упереджену оцінку щодо членського квитка позивача, зазначивши про його фальсифікацію. Водночас апелянтом не було спростовано з посиланням на нормативні акти та не було обґрунтовано свого твердження, що зазначений документ має відповідати певним критеріям на які він звернув увагу.

Також, апелянтом не було отримано відповіді від УСБУ в Одеській області та не було направлено запити ні до Міністерства закордонних справ України щодо офіційних даних стосовно інформації про країну походження позивача, щодо офіційної інформації про наявність партії «Union du Peuple Congolais» та членства в ній позивача.

Виходячи з того, що апелянтом перевірка фактів, викладених позивачем не проводилася, запити у відповідні органи не були зроблені, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення відповідачем було прийнято формально.

Окрім того, згідно матеріалів особової справи апелянтом не було проведено дослідження інформації щодо країни походження позивача, в той час, як надані представником позивача відомості з різних джерел інформації, а саме: з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій (том 1 а.с. 226), свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб`єктивних та об`єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту, у зв`язку з тим, що він є членом партії.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до п. 1.2. Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі по тексту - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Згідно з нормами ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року по справі № 815/5156/17, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 20 червня 2018 року.

суддя-доповідач: Семенюк Г.В.
судді: Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.