Справа № 266/258/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2018 року

Київ

справа №266/258/16-а

адміністративне провадження №К/9901/21186/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №266/258/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України, постановлену 10 жовтня 2016 року суддею Швець В.В., -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя щодо не зарахування до пільгового розрахунку стажу роботи з 1 березня 1985 року по 17 квітня 1985 року та з 1 січня 1991 року по 30 квітня 1995 року в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах, зобов'язання відповідача провести перерахунок пенсії та зарахувати до стажу роботи період з 1 березня 1985 року по 17 квітня 1985 року та з 1 січня 1991 року по 30 квітня 1995 року в районі Крайньої Півночі на пільгових умовах, а саме, зарахувати один рік роботи у вказаний період часу у районі Крайньої Півночі за один рік та шість місяців; визнання неправомірною відмови в обчисленні коефіцієнта по заробітній платі за період з 1 січня 1992 року по 31 жовтня 1994 року з використанням районного коефіцієнту та надбавок та зобов'язання відповідача зробити перерахунок пенсії та обчислити коефіцієнт по заробітній платі за період з 1 січня 1992 року по 31 жовтня 1994 року з використанням районного коефіцієнту та надбавок, починаючи з 16 жовтня 2015 року.

Постановою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивачем не надано трудових договорів, тому відповідачем правомірно проведено розрахунок пенсії в межах діючого законодавства.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2016 року відмовлено у відкриті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) направив до Верховного Суду України заву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 3 серпня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 14 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви передано до Верховного Суду.

У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України ОСОБА_1 вказує на неоднаковість застосування судами норм процесуального права, зокрема, Вищим адміністративним судом України в частині установлення дійсних обставин справи.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про порушення Вищим адміністративним судом України норм процесуального права під час постановлення ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження в частині ненадання оцінки доводам скаржника, викладеним у касаційній скарзі.

Так, Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, відмова суддею-доповідачем у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, має свої особливості.

Так, відповідно до зазначеної норми суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми суддя-доповідач, відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі, перевіряє оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема їх обґрунтованість (висновки про застосування норм матеріального і процесуального права) на відповідність доводам, викладеним у касаційній скарзі. Установленням того, що ці доводи є необґрунтованими, тобто не спростовують висновків судів, зроблених у оскаржуваних рішеннях, і для цього немає необхідності перевіряти матеріали справи, суддя-доповідач фактично і юридично проводить касаційний перегляд оскаржуваних рішень судів.

При цьому, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з цим, Вищий адміністративний суд України, постановляючи ухвалу про перегляд якої ставиться питання, не надав оцінки доводам, викладеним у касаційній скарзі, не перевірив висновків судів, які зроблені у оскаржуваних рішеннях, чим порушив норми процесуального права.

Натомість у судових рішеннях, наданих для порівняння, Вищий адміністративний суд України за результатами здійснення касаційного перегляду, погодився з висновками судів про неправомірність відмови пенсійного органу зарахувати один рік роботи у районі Крайньої Півночі за один рік та шість місяців та здійснити обчислення коефіцієнту по заробітній платі з використанням районного коефіцієнту та надбавок, зокрема у справі №К/800/25062/15 за період з 01.09.1980 по 03.04.1996, у справі №К/800/28096/14 - з 11.02.1978 по 31.10 1994 та з 10.07.2000 по 25.12.2000.

Отже, рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, а тому відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України заяву позивача слід задовольнити, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2016 року - скасувати, а справу направити до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2016 року - скасувати, а справу передати до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

_____________________

_____________________

_____________________

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон,

Судді Верховного Суду