Справа № 825/969/18
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №825/959/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кашпур О.В. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року

у справі №825/959/18 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом громадянина Іраку ОСОБА_1

до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача №7 від 24.01.2018 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої релігійні переконання на території Іраку, а також системного порушення прав людини, залишив свою країну походження - Ірак та прибув до України шукати захисту.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем було неправомірно прийнято наказ №7 від 24.01.2018 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином Іраку, в червні 2012 року прибув до України.

03 січня 2018 року позивачем подано заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 49-50). У своїй заяві позивач зазначив, що причиною виїзду з Іраку є небезпека за своє життя, оскільки він недотримується релігії шиїтів, група сунітів намагань його вбити, а також йому загрожує небезпека з боку групи політичних партій після допомоги американській армії звільнити Ірак в 2014 році.

Управлінням міграційної служби України в Чернігівській області заява позивача була прийнята до розгляду. 11.01.2018 з позивачем була проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди, наявним в матеріалах справи (а.с. 75-79).

24 січня 2018 року Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області був складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2018CN0001 громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1, згідно якого останній вважає за доцільне відмовити громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої носить характер зловживання, тобто заява подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, так як зазначені умови не змінились (а.с. 155-164).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача Управлінням міграційної служби України в Чернігівській області було прийнято наказ від 24.01.2018 № 7 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Іран ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої носить характер зловживання, тобто заява подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, так як зазначені умови не змінились (а.с. 165), дане рішення було направлено позивачу (а.с.166).

Повідомленням № 35позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 167).

Не погоджуючись з наказом відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, про обґрунтованість дій відповідача та правомірність прийнятого рішення, з огляду на відсутність підтвердження факту реальної загрози перебування у своїй країні, наявності будь-яких утисків чи погроз за релігійною, гендерною чи політичною ознакою, крім того позивач вже звертався з тотожною заявою та при її повторній подачі не навів нових фактів чи доказів, на підтвердження наявних обставин для надання статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції перебуваючи в Україні з червня 2012 року, позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 03.01.2018 лише після затримання співробітниками УДМС України в Чернігівській області, оскільки позивач перебував на території України без документів, що посвідчують його особу та документів, які дають право на перебування в Україні.

Зазначене підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2017 у справі №522/7889/17, якою громадянина Іраку ОСОБА_1 примусово видворено за межі України.

Крім того під час розгляду справи були встановлені наступні обставини.

Громадянин Іраку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у червні 2012 року прибув на територію України з метою працевлаштування.

У 2012 році звернувся до Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Проте рішенням ДМС від 19 грудня 2014 року №745-14 громадянину Іраку ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки пояснення надані позивачем під час співбесіди є суперечливими та свідчать про надуманість загрози життю останньому, оскільки інформація надана ним, не кореспондується з інформацією по країні його походження та містить багато розбіжностей. Твердження щодо побоювань позивача повертатись до Республіки Ірак через загрозу небезпеки життю з боку групи політичних партій після допомоги американській армії звільнити Ірак в 2014 році та релігійні погляди, оскільки він недотримується релігії шиїтів (має бажання бути християнином) не знайшли свого підтвердження, та вказують на нещирість останнього та зловживання процедурою отримання притулку в Україні.

В подальшому, 03 січня 2018 року позивачем було подано заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 49-50). У своїй заяві позивач зазначив, що причиною виїзду з Іраку є небезпека за своє життя, оскільки він недотримується релігії шиїтів (має бажання бути християнином), має загрозу небезпеки з боку групи політичних партій після допомоги американській армії звільнити Ірак в 2014 році.

24 січня 2018 року управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області був складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2018CN0001 громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої носить характер зловживання, тобто заява подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, так як зазначені умови не змінились (а.с. 155-164).

Таким чином була встановлена відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, та зміна умов, які могли стати причиною побоювань позивача повернутись на Батьківщину та відповідно надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Крім того матеріали справи не містять підтвердження про погіршення ситуації в країні походження позивача.

В силу частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №815/1843/17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції перебуваючи в Україні з червня 2012 року, позивач повторно звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішенням Управління Державної міграціної служби України останньому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки в заява носить характер зловживання, а також заява подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановленого пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, так як зазначені умови не змінились.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколу співбесіди, наявного в матеріалах справи, вбачається, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача, він ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в поданій заяві зазначив ті ж самі підстави для надання йому статусу біженця або визнання його особою, що потребує додаткового захисту, що були ним наведені у попередньо поданій заяві.

Таким чином такі обставини ставлять під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця, а позивачем в свою чергу не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття.

Також судом першої інстанції не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки прийнятий наказ державної міграційної служби №7 від 24.01.2018 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та правомірним.

Доводи апелянта щодо наявності підстав для задоволення позову та , колегія суддів не приймає до уваги з огляду, оскільки зазначені посилання спростовуються встановленими обставинами справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2018 року.