Справа № 417/4719/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року справа №417/4719/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на рішення Марківського районного суду Луганської області від 16 квітня 2018 року у справі № 417/4719/17 (головуючий І інстанції - Дідоренко А.Е.) за позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дії ОСОБА_2, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (надалі відповідач, ОСОБА_2), в якому просила визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо невиплати пенсії за віком, зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату пенсії за віком з квітня 2017 року, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць, зобовязати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а також винести окрему ухвалу, якою звернути увагу відповідача щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону посадовими особами відповідача та недопущення подібних порушень у майбутньому (а.с. 2).

Рішенням Марківського районного суду Луганської області 16 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення та невиплати пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квітня 2017 року та зобов'язано Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити нарахування та виплатити виниклу заборгованість ОСОБА_1.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць.

Встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області подати до Марківського районного суду Луганської області звіт про виконання постанови у строк один місяць з дня отримання постанови після набрання судовим рішенням законної сили (а.с. 115-121).

Вважаючи відповідну постанову суду першої інстанції такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до п. 1 постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема, призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Апелянт зазначає, що виплату пенсії позивачу припинено після надходження до ОСОБА_2 відомостей від УСЗН Марківської райдержадміністрації про те, що позивач відсутня в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб, оскільки довідку внутрішньо переміщеної особи скасовано у звязку з не підтвердженням фактичного місця проживання, про що зазначено в Акті матеріально-побутових умов сімї від 16.03.2017 року. На переконання апелянта, оскільки довідка про реєстрацію позивача як внутрішньо переміщеної особи скасована, ОСОБА_2 правомірно припинено позивачу виплату її пенсії. Крім того, апелянт посилається на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-51цс17, де суд дійшов до висновку, що при відсутності довідки внутрішньо переміщеної особи соціальні виплати не здійснюються (а.с. 128-132).

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріали справи, позивач, ОСОБА_1, відповідно до довідки від 24 грудня 2014 року № 925013553 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 92400 (а.с. 3).

Позивач перебуває на обліку у відповідача, як отримувач пенсії за віком, що відповідачем у справі не заперечується.

З квітня 2017 року позивачу припинено виплати її пенсії.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та дискримінаційними, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Із заперечень відповідача проти даному адміністративного позову видно, що пенсію позивачу припинено у звязку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.12.2014 року № 925013553 з підстави не підтвердження місця проживання за адресою, вказаною у довідці ВПО.

Під час розгляду справи судом першої інстанції зроблено запит щодо прийняття рішення про припинення виплати пенсії позивачу, однак ОСОБА_2, листом від 06.02.2918 року за вих. № 498/08-16 надано відповідь, що рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалось.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що припиняючи з квітня 2017 року виплату позивачу пенсії, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, задовольнив позов.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058, однак відповідного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_2 не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати позивачу його пенсії, відповідач посилається на лист УСЗН Марківської РДА від 31.10.2017 року № 3099, в якому зазначено, що позивача знято з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік осіб, переміщених тимчасово окупованої території України у звязку із скасуванням довідки ВПО з підстави відсутності позивача за адресою, вказаною у довідці ВПО.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що ані лист УСЗН Марківської РДА від 31.10.2017 року № 3099, ані той факт, що УСЗН Марківської РДА скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.12.2014 року № 925013553 не є належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що припинення виплати позивачу її пенсії на підставі листа УСЗН Марківської РДА від 31.10.2017 року № 3099 та скасуванням УСЗН Марківської РДА дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.12.2014 року № 925013553 у звязку з не підтвердженням місця проживання за адресою, вказаною у довідці ВПО суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Слід також зазначити, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відсутність позивача за вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на отримання соціального захисту, а саме, права на отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі всього вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що припинення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а вимоги позивача щодо відновлення виплати пенсії є правомірними, такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на правовий висновок Верховний Суд України, викладений в постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 6-51цс17, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки обставини, викладені у цьому рішенні не є т тотожними з обставинами у даній адміністративній справі.

Щодо вимоги позивача про допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконується рішення суду про присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць є правомірним.

Щодо вимоги позивача про зобовязання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до вимог цієї норми, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Враховуючи, що судове рішення прийнято на користь позивача та з метою забезпечення конституційного права на виплату пенсії, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов'язання Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання постанови.

Щодо вимоги позивача про зобовязання винесення окремої ухвали, якою звернути увагу відповідача на вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону посадовими особами відповідача та недопущення подібних порушень у майбутньому, колегія суддів зазначає, що покладення на майбутнє зобовязань діючим законодавством не передбачено, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу необхідно відмовити.

Разом з тим, зазначену вимогу судом першої інстанції розглянуто не було, у звязку з чим, постанова Біловодського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року, у відповідності до ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає зміні.

Згідно ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2018 року.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області - задовольнити частково.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 16 квітня 2018 року у справі № 417/4719/17 - змінити.

Доповнити рішення Марківського районного суду Луганської області абзацом сьомим наступного змісту: «У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити».

В іншій частині постанову Марківського районного суду Луганської області від 16 квітня 2018 року у справі № 417/4719/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді:. ОСОБА_3

ОСОБА_4