Справа № 804/182/392/18
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Справа № 804/182/392/18
Дніпропетровській окружний адміністративний суд у складі судді Ількова В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання постанови протиправною та її скасування, -
09.02.2018 року від Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі ухвали суду від 19.01.2018 року надійшла за підсудністю справа № 182/392/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій з урахуванням поданого уточненого позову від 10.05.2018 року, позивач просить суд:
- визнати постанову від 11.12.2017 року №202/4.3-6/950 про притягнення ОСОБА_1, до відповідальності за порушення законодаства про працю у вигляді штрафу у розмірі 128000 грн. на користь держави протиправною та скасувати, а провадження у справі закрити.
У обґрунтування позову зазначено, що 11.12.2017 року відповідачем було винесено постанову № 202/4.3-6/950, у відповідності до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення, передбачене ч.1 ст. 41 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 128000,00 грн. на користь держави. Однією із підстав винесення оспорюваної постанови стало не проведення позивачем, як ФОП, індексації заробітної плати найманим працівникам за червень-жовтень 2017 року. Також, позивач зазначила про те, що 12.12.2017 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову у справі № 182/6931/17, якою позивача було звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП, обмежившись лише усним зауваженням. Провадження у справі закрито. Оскільки позивач судом звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю діяння, тому підстави для винесення постанови № 202/4.3-6/950 від 11.12.2017 року у відповідача відсутні. Позивач вважає, що дії та рішення ГУ Держпраці у Дніпропетровській області є незаконними та таким, що порушують її права та інтереси.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2018 року (суддя Бондар М.В.) позовну заяву залишено без руху.
12.03.2018 року позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків шляхом надання оригіналу квитанції про сплату судового збору.
Ухвалою суду від 13.03.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовче засідання 11.04.2018 р. (Суддя Бондар М.В.).
Ухвалою суду від 17.04.2018 року зупинено провадження у справі до припинення врегулювання спору за участю судді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року припинено врегулювання спору за участю судді в адміністративній справі №804/182/392/18 та поновлено провадження у справі. Передано справу №804/182/392/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання постанови протиправною та її скасування для вирішення іншим складом суду у порядку, встановленому статтею 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розпорядженням керівника апарату № 1362 д від 27.04.2018 року призначено повторний автоматичний розподіл справи: у зв'язку із ухваленням Дніпропетровським окружним адміністративним судом рішення від 26.04.2018 року винесеного відповідно до ст. 188 КАС України про припинення врегулювання спору за участі судді Бондар М.В. по цій справі.
Відповідно до Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями справу призначено судді Ількову В.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 р. справу прийнято до свого провадження суддює ОСОБА_2, розгляд справи призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.
Представник позивача та позивач в судове засідання не зявилися, подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача, в судове засідання не зявився, подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що прийняте рішення Управлінням Держпраці є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню, оскільки індексацію заробітних плат найманих працівників потрібно нараховувати і виплачувати разом із заробітною платою. Відповідно до розрахунково-платіжної відомості за червень-жовтень 2017 року заробітна плата 4 працівникам не індексувалась. Також позивачем порушено мінімальні державні норми і гарантії оплати праці, передбачених ст. 12 Закону України «Про оплату праці». Крім того, ФОП ОСОБА_1 помилково вважає, що адміністративні санкції відповідно до ч.1 ст. 41 КУпАП тотожні фінансовим санкціям за ст. 265 КЗпП України, тому підстав для задоволення позову не має.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні без участі сторін за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані до суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд встановив таке.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АВ №919447, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, вид економічної діяльності: роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах.
У період 23.11.2017 року по 24.11.2017 року відповідачем було проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 (на підставі наказу № 498-у від 21.11.2017 року, направлення на перевірку № 195/4.3-н від 22.11.2017 року), підставою якого стало звернення працівника щодо порушення стосовно нього законодавства про працю, за результатами якої складено акт перевірки №202/4.3-6.
Перевіркою встановлено недотримання вимог:
- роботодавцем не дотримано порядок оформлення трудових відносин з найманими працівниками, що є порушенням ст. 24 КЗпП;
- порушено вимоги п. 2.5 глави 2, пп.7 абз. 1 п. 7.1 глави 7 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58, а саме книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них не ведеться; працівників не ознайомлено в особових картках із записами і трудових книжках;
- порушено вимоги ч.1 ст. 53 КЗпП України, а саме: - тривалість роботи напередодні святкових днів не скорочена на 1 годину;
- порушено вимоги ст. 107 КЗпП, а саме оплата за роботу у святковий і неробочий день проводиться у подвійному розмірі, або на бажання працівника, йому може бути наданий інший день відпочинку;
- в ході інспектування встановлено, що в порушення позивачем вимог ч.5 ст.95 КЗпП України, ст.33 Закону України Про оплату праці та п.5 Порядку №1078 з червня по жовтень 2017 року не індексувалась заробітна плата 4 працівникам;
- перевіркою строків виплати розрахункових коштів працівникам при звільнені виявлено, що розрахунок з працівниками проводився не в день звільнення, що є недотриманням вимог ч.1 ст. 116 та ч. 1 ст. 47 КЗпП України;
- під час перевірки встановлено, що нарахування та виплата середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку не проводилась, що є порушенням ч. 1 ст. 117 КЗпП України;
- враховуючи, що трудовий договір у письмовій формі при працевлаштуванні неповнолітнього працівника не укладався, то порушено вимоги п.5 ч.1 ст. 24 КЗпП України.
На підставі вказаного вище акту перевірки, посадовою особою відповідача були прийняті припис про усунення виявлених порушень №202/4.3-6-170 від 24.11.2017 року, у тому числі і порушення ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України Про оплату праці щодо проведення індексації заробітної плати, порушення вимог трудового законодавства, а також прийнята оскаржувана постанова за №202/4.3-6/950 від 11.12.2017 року про накладення на позивача штрафу у розмірі 128 000,00 гривень (а.с.7-9).
12.12.2017 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено постанову про звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ч. 41 КУпАП, обмежившись усним зауваженням, провадження у справі закрито.
Не погодившись із постановою Головного управління Державної служби України з питань праці у Дніпропетровській області про накладення штрафу за №202/4.3-6-170 від 24.11.2017 року, позивач звернувся з цим позовом про її скасування.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає, таке.
Відповідно до п. 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (далі - Положення №96), Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці та діє на підставі Положення про таке управління.
Згідно з пп. 6 п. 4 Положення №96, Державна служба України з питань праці здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Відповідно до ст. 259 КЗпП Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до вимог ст.95 Кодексу Законів про працю України визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Положеннями статті 33 Закону України Про оплату праці визначено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
У відповідності до ст.1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно ст. 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення).
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об'єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Статтею 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до вимог п.5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Згідно абзаців 3,4 пункту 5 Порядку №1078 передбачено, у разі якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У випадку зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Згідно з абзацами 6, 7 пункту 5 Порядку №1078 встановлено, що у разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції під час визначення розміру підвищення грошових доходів у звязку з індексацією враховується рівень такого підвищення.
Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить розмір підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що у разі підвищення підприємствами, установами та організаціями працівникам грошового доходу випереджаючим шляхом індексації заробітних плат здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить розмір підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом.
Як свідчать матеріали справи, постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 року у справі № 182/693/17, встановлено, що в ході інспектування було виявлено, що згідно відомостей нарахування та виплати заробітної плати за червень-жовтень 2017, індексація заробітної плати чотирьом найманим працівникам ФОП ОСОБА_1 (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6) не проведена та відповідно не виплачена, внаслідок чого чотирьом працівникам заробітну плату за період червень жовтень 2017 нараховано та виплачено не в повному обсязі, що є недотриманням мінімальних державних соціальних гарантій працівників (даний факт є порушенням вимог ч. 5 ст. 95; ч.1 ст. 21, ст. 33 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108 та порушенням мінімальних державних норм і гарантій в оплаті праці, передбачених ст. 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108). Позивач вину визнала у повному обсязі, при цьому зазначила, що вказані порушення нею усунуто та індексація проведена (а.с.10).
Відтак, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за червень-жовтень 2017 року така індексація грошових доходів 4 працівникам, позивачем не здійснювалася та вказаним працівникам не була виплачена разом із заробітною платою за червень-жовтень 2017 року, що також підтверджено вищезазначеною постановою Нікопольського міськрайонного суду від 12.12.2017 року, яка набрала законної сили.
Відповідно до ч.6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Положеннями статті 259 Кодексу законів про працю України встановлено, що «Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Такий порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджений постановою КМУ від 26.04.2017 № 295 «Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
У п.1 вказаного Порядку № 295 визначено, що «Цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю».
Таким чином, з урахуванням зазначеного, Головне управління здійснювало перевірку ФОП ОСОБА_1 згідно процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю саме відповідно до вимог ст. 259 КЗпП України та Порядку № 295.
Абзацами 3, 6, 8 ч.2 ст.265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
- порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
- недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
- порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 грн., у звязку з чим розмір штрафу за порушення, передбачені абз.3, 6, 8 ч.2 ст.265 КЗпП України, має становити відповідно 9600,00 грн., 9600,00 грн. та 3200,00 гривень.
Абзацом 4 ч.2 ст.265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Отже, з урахуванням зазначеного відповідачем правомірно винесено постанову про накладення штрафу № 202/4.3-6/950 від 11.12.2017 року, згідно абз. 4 ч.2 ст. 265 КЗпП, відносно позивача, та накладено штраф у розмірі 128 000,000 гривень.
Стосовно обґрунтувань Позивача, що штрафні санкції у розмірі 128000,00 грн. визначені незрозуміло та невірно є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Щодо посилання позивача на те, що Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 12.12.2017 року винесено постанову про звільнення її від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 41 КУпАП, обмежившись усним зауваженням, закривши провадження по справі, слід зазначити про те, що посилання є безпідставними та необґрунтованими, оскільки адміністративні санкції відповідно до ч.1 ст. 41 КУпАП не є тотожнім до фінансових санкцій за ст. 265 КЗпП.
Отже, звільнення позивача від адміністративної відповідальності не звільняє позивача від усунення порушень законодавства про працю.
Стосовно припису в частині порушення вимоги ч.1 ст. 53 КЗпП України, а саме: - тривалість роботи напередодні святкових днів не скорочена на 1 годину, слід зазначити про таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 53 КЗпП України напередодні святкових і неробочих днів тривалість роботи працівників скорочується на одну годину як при п'ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні.
Під час перевірки табелів обліку робочого часу за січень-листопад 2017 року відповідачем було встановлено, що робочі дні напередодні святкових не скорочені на одну годину. Так, 06 та 07 січня 2017 працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протабельовано по 8 робочих годин; 07 та 08 березня, 23 та 24 серпня 2017 працівниці ОСОБА_3 протабельовано по 8 робочих годин.
Відповідно до ст. 65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.
Відповідно до ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.
Відповідно до ст. 107 КЗпП України встановлюється оплата у подвійному розмірі у святкові та неробочі дні за фактично відпрацьовані годині, а також передбачено на бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, надання іншого дня відпочинку.
У відповідності до перевірки шляхом співставлення табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати, відповідачем було встановлено, що оплата праці за роботу у святкові та неробочі дні проведена в одинарному розмірі годинної тарифної ставки без компенсації іншим днем відпочинку, що є порушенням ч.1 та ч. 2 ст. 65, ст. 72, ст. 106, ст. 107 КЗпП України та порушенням інших мінімальних державних норм і гарантій в оплаті праці, передбачених ст. 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108 (далі за текстом - Закон України «Про оплату праці»).
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Крім того, ст. 12 цього Закону визначає інші норми і гарантії в оплаті праці.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Таким чином, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем були порушені вимоги трудового законодавства, а саме порушено вимоги ч.1 ст. 53 КЗпП України, а саме: тривалість роботи напередодні святкових днів не була скорочена на 1 годину, шо є порушення прав працівників позивача.
Щодо припису в частині порушення вимоги п. 2.5 глави 2, пп.7 абз. 1 п. 7.1 глави 7 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58, а саме книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них не ведеться; працівників не ознайомлено в особових картках із записами і трудових книжках, слід зазначити таке.
Відповідач, як контролюючий орган у сфері додержанням законодавства про працю, у разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, повинен виносити приписи про усунення виявлених порушень, як це передбачено Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 р. № 295.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (далі Інструкція № 58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша) (п.2.5 Інструкції № 58).
Відтак, судом встановлено, що позивачем було порушено норми законодавства в частині не ознайомлення працівників під розписку в особових картках із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення або переведення, що в свою чергу є порушенням Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників».
Щодо припису в частині порушення вимоги п.5 ч.1 ст. 24 КЗпП України, слід зазначити про таке.
Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з ст. 24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що при проведені інспекційного відвідування відповідачем ФОП ОСОБА_1 підтверджено факт використання позивачем найманої праці без офіційного оформлення, тобто трудовий договір у письмовій формі при працевлаштуванні неповнолітнього працівника не було укладено, що в свою чергу стало підставою для проведення інспекційного відвідування за зверненням працівника.
Таким чином, за викладених вище обставин та відповідних доказів, суд вважає, що Постанова про накладення штрафу № 202/4.3-6/950 від 11.12.2017 року Державної служби України з питань праці є обґрунтованою та прийнятою у відповідності до норм чинного законодавства, тому позовні вимоги про визнання протиправною та скасування цієї постанови Головного управління Державної служби України з питань праці у Дніпропетровській області № 202/4.3-6/950 від 11.12.2017 року задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обовязок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання постанови протиправною та її скасування.
Приймаючи до уваги наведене та вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на субєкта владних повноважень.
Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення цього позову, то судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача субєкта владних повноважень.
Керуючись статтями 14, 77, 90, 139, 229, 242-246, 255 КАС України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання постанови протиправною та її скасування - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В ОСОБА_2