Справа № 815/872/18
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/872/18

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу від 01 березня 2018 року, постановлену Одеським окружним адміністративним судом у складі головуючого-судді Катаєвої Е.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до начальника Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування рішення від 24.10.2015 року про видачу спеціального ордеру № 42 серії 17/39 ОСОБА_3 на житлову площу в гуртожитку, -

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до начальника Військової академії (м. Одеса), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника Військової академії (м. Одеса) від 24.10.2015 року про видачу спеціального ордеру № 42 серії 17/39 ОСОБА_3 на житлову площу в гуртожитку.

Ухвалою від 01 березня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд відмовив у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права внаслідок помилкового висновку про те, що позовні вимоги щодо захисту прав виникли з житлових правовідносин.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не правильно визначив суть та предмет спору, оскільки в позові оскаржуються саме дії субєкта владних повноважень начальника Військової академії (м. Одеса) під час реалізації ним своїх повноважень при здійсненні управлінських функцій щодо прийняття відповідних рішень, який допустив порушення норм чинного законодавства, що регулює ці правовідносини у суспільстві.

Також апелянт зазначає, що оскаржені дії стосуються рішення щодо видачі спеціального ордеру, проте прийняття такого рішення не передбачено жодними нормативно-правовими актами, а тому є незаконним та таким, що прийняте з перевищенням службових повноважень.

При цьому апелянт посилається на врегулювання спірних правовідносин статтями 127, 128 Житлового кодексу України, та п. 5.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України № 737 від 30.11.2011 року.

Начальник Військової академії (м. Одеса) надав відзив на апеляційну скаргу, в якому з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, відсутність обґрунтованих доводів в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадженні у справі суд першої інстанції встановив. що до суду надійшов позов ОСОБА_2 до начальника Військової академії (м. Одеса), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 24.10.2015 року про видачу спеціального ордера №42 серії 17/39 ОСОБА_3 на жилу площу в гуртожитку.

Позивач до позову додав ксерокопію спеціального ордеру на жилу площу в гуртожитку №42 серія 17/39, виданого ОСОБА_3 на зайняття з сімєю з 4 осіб в житловому приміщенні по вул. Фонтанська дорога 4, буд.89, кімн.112,113 розміром 60 кв.м. Спеціальний ордер виданий на підставі рішення КЕВ м. Одеси від 24.10.2015 року.

Також суд першої інстанції встановив, та матеріалами справи (змістом позову) підтверджено, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в 2011 році її чоловіку ОСОБА_4 була надана житлова кімната №113 буд.89, розташованого на території військового містечка №16 по вул. Фонтанська дорога 4 в місті Одеса. У звязку зі скороченням штату ОСОБА_4 буз звільнений з органів військової прокурати, після чого продовжував працювати в органах прокуратури. Після отримання травми в літку 2014 року виїхав на лікування за кордон. Вона в травні 2015 року виїхала до чоловіка. У житловому приміщенні залишалось їх майно.

При цьому в позові звернуто увагу суду на те, що вимогами до ст.72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Проте тільки після видачі спеціального ордеру ОСОБА_3, 28.12.2015 року посадовими особами Військової академії подано позовну заяву про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Також в позові позивач зазначила, що неправомірність дій службових осіб Військової академії (м. Одеса) обумовлена тим, що відповідно до ст.58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. У звязку з чим рішення відповідача про видачу спеціального ордера на зайняте житлове приміщення є протиправним та порушує їх права.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 2, п. 1, п. 2, п. 7 ч. 1 ст. 4, ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 170, ч. 1 ст. 171 КАС України, ст. 1, ч. 2 ст. 6, ст. 19 ЦПК України, посилаючись на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11. 1950 року, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, та рішення Європейського суду з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір який виник між сторонами у цій справі підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За приписами ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Матеріалами справи встановлено, що між апелянтом, з однієї сторони, та начальником військової академії (м. Одеса), з іншої, фактично існує спір про право позивача на житло для постійного проживання, внаслідок прийняття відповідачем рішення про надання цього житла іншим особам шляхом видачі ордера № 42 серії 17/39 на жилу площу у гуртожитку (а.с. 12).

Тобто, правовідносини, що існують між сторонами у даній справі, не засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні, здійсненні управлінських чи контролюючих функцій відповідачем по відношенню до апелянта, а владні управлінські функції, навіть і притаманні відповідачу у певних правовідносинах, не здійснюються ними у тому випадку, у якому виник цей спір.

Спірні правовідносини є житловими правовідносинами і регулюються Житловим кодексом, яким закріплюється право громадян на житло та регулюються житлові відносини з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, як завдання житлового законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Поняття «житлові відносини», на думку апеляційного суду, в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв'язку з проходженням публічної служби, реалізацію цього права та його втрату за певних обставин, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.12.2014р. у справі № 21-530а14, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватися іншими судами при застосуванні відповідних норм права.

Таким чином, апеляційний суд встановив правильність висновку суду першої інстанції проте, що заявлений апелянтом позов, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має статус субєкта владних повноважень внаслідок чого справа має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, апеляційний суд відхиляє, оскільки лише сам статус відповідача, як субєкта владних повноважень не відносить цей спір автоматично до спорів, вирішення яких віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Також апеляційний суд вважає помилковими доводи апелянта про неправильність встановлення судом першої інстанції суті та предмету спору, оскільки предметом спору є рішення про видачу ордеру на житло у гуртожитку, а суть спору, враховуючи обґрунтування вимог, стосується незаконного, на думку апелянта, виселення позивача та її чоловіка з кімнат у гуртожитку та надання цих кімнат іншим особам. При цьому в адміністративному позові, апелянт зазначив про наявність судового спору про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Судові витрати понесені апелянтом при поданні апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2-10, 19, 139, п. 4 ч. 1 ст. 294, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ч. 1 ст. 325, ч. 2 ст. 328, ст. 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 червня 2018 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6