Справа № 820/2384/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2018 року

Київ

справа №820/2384/17

адміністративне провадження №К/9901/30482/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Державного кадастрового реєстратора Відділу у Балаклійському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Стойки Інни Василівни про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Григорова А.М., Тацій Л.В., Подобайло З.Г. від 25 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- скасувати рішення № РВ-016 від 25 листопада 2016 року по відмові у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області;

- зобов'язати відповідача або відповідний структурний підрозділ відповідача внести до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку, площею 0,1637 га в АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, наданої ОСОБА_2 та здійснити державну реєстрацію вказаної земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова відповідача у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області є протиправною, оскільки для реєстрації земельної ділянки ОСОБА_2 подано всі необхідні документи, передбачені законом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Харківської області, державного кадастрового реєстратора відділу у Балаклійському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області Стойки І.В. про зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема: скасовано рішення № РВ-016 від 25 листопада 2016 року, прийняте державним кадастровим реєстратором відділу у Балаклійському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області Стойки І.В., про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку в с. Червона Гірка по вул. Лісній 23 Балаклійського району Харківської області; зобов'язано державного кадастрового реєстратора відділу у Балаклійському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 11 листопада 2016 року (реєстраційний номер НОМЕР_1), з урахуванням висновків суду у даній справі. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року (далі - Порядок № 486) розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки на момент отримання позивачем у власність земельної ділянки вже діяв вищевказаний порядок, сам проект водоохоронних зон вказаного населеного пункту спеціально уповноваженими органами не розроблявся та не узгоджувався з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і не затверджувався відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад, отже, відмова державного кадастрового реєстратора у реєстрації земельної ділянки на підставі того, що частина спірної земельної ділянки знаходиться у межах водоохоронної зони є неправомірною.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Харківській області задоволено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року скасовано, у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Приймаючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що відповідна земельна ділянка позивача знаходиться на відстані 10 м до найближчого водного об'єкта, річки Сіверський Донець, та відповідно належать до земель водного фонду. На цій підставі апеляційний суд дійшов до висновку, що оскільки земельна ділянка, щодо якої прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації права власності, знаходиться на відстані ближче ніж визначено статтею 88 Земельного кодексу України реєстрація права власності відносно неї не є можливою.

Не погоджуючись з постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернулась з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року.

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на доказах, які не відповідають вимогам достатності та допустимості, оскільки не дозволяють достеменно встановити належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду. Крім того, скаржник зазначає, що апеляційним судом фактично поставлено у залежність від неї (скаржника) існування проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги, що вважає неправильним.

Від ГУ Держгеокадастру в Харківській області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому вказується на законність рішення суду апеляційної інстанції та необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником нерухомого майна на підставі рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 30 квітня 2009 року, а саме: тип об'єкта - будинок житловий, адреса об'єкта: АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області.

Рішенням Червонодонецької селищної ради Балаклійського району Харківської області № 551-VІ від 07 лютого 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за вказаною адресою, розроблену ТОВ «Підприємство «Астра» для гр. ОСОБА_2, зокрема, встановлено, що площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд складає 0.1637 га. Передано у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.1637 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області. Дозволено гр. ОСОБА_2 виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку у встановленому порядку.

11 листопада 2016 року позивач звернулась із заявою до ГУ Держгеокадастру у Харківської області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

До заяви було подано такі документи:

рішення Червонодонецької селищної ради від 01 вересня 2009 року № 1322-V «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»;

технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд у АДРЕСА_1 Балаклійського району Харківської області;

технічний паспорт на житловий будинок № АДРЕСА_1;

рішення Балаклійського районного суду по справі № 2-839/2009 від 30 квітня 2009 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на будинок за вказаною адресою;

витяг з реєстру права власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_2;

рішення Червонодонецької селищної ради від 07 лютого 2012 року № 551-VІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передачу її у власність».

Рішенням № РВ-016 від 25 листопада 2016 року державного кадастрового реєстратора відділу у Балаклійському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області Стойки І.В. відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності поданих документів вимогами, установленим Законом України «Про державний земельний кадастр» і Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок № 1051), а саме: статті 59 Земельного кодексу України - громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера. водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Земельна ділянка площею 0.1637 га згідно статей 58-61 Земельного кодексу України, статей 87-89 Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду (водоохоронна зона, прибережно-захисна смуга р. Сіверський Донець), а також невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: Блок «Категорія та призначення» заповнено не вірно; наявні зауваження щодо валідності електронного документу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 20917 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року відповідає, а викладені у касаційній скарзі вимоги скаржника є неприйнятними з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних судових рішень) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суди мали перевірити, чи вчинені дії державного кадастрового реєстратора, зокрема, в межах повноважень, на законних підставах та з дотриманням встановленої процедури на засадах розумності, добросовісності та пропорційності.

Так, повноваження державного кадастрового реєстратора у спірних правовідносинах регулюються Водним кодексом України, Земельним кодексом України, законами України «Про землеустрій», «Про Державний земельний кадастр», Порядком № 1051.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Частиною першою статті 9 цього ж Закону передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Порядком ведення Державного земельного кадастру, крім іншого, визначається порядок та вимоги щодо внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про його об'єкти (пункти 66-137 Порядку).

Відповідно до пункту 107 Порядку № 1051 державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Пунктом 67 Порядку № 1051 встановлено заборону вимагати для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених Законом України «Про Державний земельний кадастр».

В свою чергу, частиною четвертою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Як встановлено судами попередньої інстанції та підтверджено матеріалами справи, проект землеустрою розроблявся для відведення земельної ділянки у власність.

Вичерпний перелік документів, який включається до проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок, міститься в частині третій статті 50 Закону України «Про землеустрій».

Частиною шостою цієї ж статті визначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

З аналізу означених правових норм вбачається, що однією з підстав відмови державного кадастрового реєстратора у внесені відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законодавства.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, в оскаржуваному рішенні державного кадастрового реєстратора підставою відмови у внесенні відомостей про спірну земельну ділянку до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законодавства, зокрема, віднесення спірної земельної ділянки згідно статей 58-61 Земельного кодексу України, статей 87-89 Водного кодексу України до земель водного фонду (водоохоронна зона, прибережно-захисна смуга р. Сіверський Донець), а також невідповідність електронного документа установленим вимогам.

На цій підставі апеляційний суд дійшов до висновку про те, що рішення державного кадастрового реєстратора прийняте у відповідності до вимог законодавства, на законних підставах, а тому скасуванню не підлягає. Колегія суддів погоджується з даним висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділення земельних ділянок під прибережні захисні смуги, а також визначено їх розміри. При цьому у межах існуючих населених пунктів встановлення прибережних захисних смуг передбачено з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Відповідно до статті 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, у яких забороняється, у тому числі, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Статтею 60 Земельного кодексу України та статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 486 цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. Пунктом 5 вказаного Порядку встановлено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що при визначенні правового режиму земельних ділянок за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 21-52цс15.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 10 м до річки Сіверський Донець, тобто належить до земель водного фонду. Оскільки земельна ділянка, щодо якої прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації права власності, знаходиться на відстані ближче ніж визначено статтею 88 Водного кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку щодо відсутності у державного кадастрового реєстратора правових підстав для реєстрації права власності відносно такої земельної ділянки.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У своєму рішенні у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany № 46720/99, № 72203/01 і № 72552/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми [три чітко сформульовані правила]: перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів… Ці норми не є окремими, а пов'язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі».

У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» Суд зауважив, що для цілей статті 1 Першого протоколу справедливе втручання у мирне володіння майном означає, зокрема, відповідність такого втручання нормам застосовного законодавства (№ 4909/04).

Крім того, у справі «Депаль проти Франції» (Depalle c. France № 34044/02) зазначається, що з питання про втручання у здійснення права власності Європейський Суд нагадує, що для того, щоб визначити, чи мало місце позбавлення майна в сенсі другий «норми», необхідно дослідити не тільки питання про позбавлення володіння або формального відчуження, а й розглянути реальності спірної ситуації, що лежать за межами видимості. Метою Конвенції є захист «практичних і ефективних» прав, і важливо з'ясувати, чи є дана ситуація фактичним відчуженням (Brumгrescu c. Roumanie № 28342/95).

З огляду на таке колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в рішенні апеляційного суду повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що касаційний суд залишає без змін рішення апеляційного суду, то у силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко