Справа № 801/7179/13-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2018 року

Київ

справа №801/7179/13-а

адміністративне провадження №К/9901/1991/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року (головуючий суддя Радчук А.А.) та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2014 року (головуючий суддя Яковенко С.Ю., судді: Лядова Т.Р., Ілюхіна Г.П.) у справі №801/7179/13-а за позовом ОСОБА_1 до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в АРК, Виконавчого комітету Берегової сільської ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування реєстрації декларації, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в АР Крим та Виконавчого комітету Берегової сільської ради, в якому просив:

- скасувати реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації (індивідуального садибного житлового будинку), розташованого за адресою: м. Феодосія, с. Берегове, вул. Волошина,67, код об'єкту 1110.3, від 07.11.2011 р. за №КР 1;

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Берегової сільської ради від 06.12.2011 № 263 «Про оформлення права власності на жилий будинок, розташований за адресою: АР Крим, м. Феодосія, с. Берегове, вул. Волошина,67 і видачу свідоцтва про право власності».

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що зареєструвавши декларацію про готовність об'єкта до експлуатації і в подальшому прийнявши рішення про оформлення права власності і видачу свідоцтва про право власності за ОСОБА_2 відповідачами порушено його право власності, як належного власника земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 5 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалами Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року та Вищого адміністративного суду України від 4 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Берегової сільської ради від 06.12.2011 №263.

Судові рішення вмотивовані тим, що рішення виконкому Берегової сільської ради від 06.12.2011р. № 263 прийнято в межах повноважень, наданих даному органу Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", з додержанням встановленого законом порядку оформлення права власності за фізичною особою на об'єкт нерухомого майна. Посилання позивача на те, що зазначені ОСОБА_2 відомості в декларації щодо побудови будинку з 1 січня 2006 року по 31 грудня 2006 року, вказують на те, що будинок було побудовано виключно позивачем на належній йому земельній ділянці, суди визнали необгрунтованими, оскільки у позивача відсутні будь-які документи, які б підтверджували його право власності на житловий будинок. Більш того, рішення Виконкому від 06.12.11 №263 про оформлення права власності було прийнято до прийняття Феодосійським міським судом рішення по справі №2-2789/11. Заочне рішення по цивільній справі №2-2789/11 було прийнято тільки 21.12.11 р. Також суди зазначили, що позивач не був позбавлений права звернутись до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок саме за ним, з урахуванням всіх обставин справи.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 21 травня 2002 року позивач придбав земельну ділянку площею 0,07 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

03 березня 2006 року ОСОБА_1 в простій письмовій формі уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки. Рішенням Феодосійського міського суду від 26.04.2007 задоволено позов ОСОБА_2, яким визнано укладеним договір від 03.03.2006 і за ОСОБА_2 визнано право власності на зазначену вище земельну ділянку. На підставі цього рішення ОСОБА_2 11.09.2008 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду АР Крим у м.Феодосії від 25.01.2011 рішення Феодосійського міського суду від 26.04.2007 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Феодосійського міського суду від 21.12.2011 по справі № 2-2789/11 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 11.09.2008 та визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0728 га, розташовану за адресою: м.Феодосія, с.Берегове, вул.Волошина,67, кадастровий номер :01:001:087. Одночасно суд зобов'язав ОСОБА_2 звільнити вказану самовільно зайняту земельну ділянку.

Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначив, що інспекція ДАБК в АР Крим під час розгляду і реєстрації декларації від імені ОСОБА_2 діяла в порушення вимог діючого законодавства, що є безумовними підставами для скасування реєстрації Декларації про готовність об'єкта до експлуатації на вказаний індивідуальний садибний житловий будинок.

Не погодившись з постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року та ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2014 року, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення і прийнято нову постанову про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був укладений в простій письмовій формі 3 березня 2006 року з ОСОБА_2 є нікчемний і не створює прав та обов'язків для сторін. Тобто, ОСОБА_2 ніколи не набував право власності на самовільно зайняту ним земельну ділянку, а відтак, не мав права вчиняти будь-які дії відносно неї та розташованих на ній об'єктів. Таким чином, реєстрація декларації про готовність об'єкта до експлуатація проведена з порушенням норм чинного законодавства, а суди не з'ясувавши правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, дійшла помилкового висновку про відмову в позові, тим самим порушивши його право, як єдиного і належного власника земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спір між сторонами, суди виходили з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, суди попередніх інстанції не звернули уваги, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, визначала завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій, визнавав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких була перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

З матеріалів справи та доводів касаційної скарги вбачається, що позивач, який вважає себе єдиним власником земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів, не погоджується з реєстрацією декларації про готовність об'єкта до експлуатації та оформлення на цій підставі права власності з видачею свідоцтва за іншою особою, у зв'язку з чим є підстави вважати, що позов направлений на захист своїх порушених, як на думку позивача, прав, як власника земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів.

При цьому, після реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, виникли цивільні правовідносини, право власності оформлене, видано свідоцтво про право власності. Тим більш, на час розгляду справи право власності зареєстровано на спірну земельну ділянку і житловий будинок вже за ОСОБА_3

Тобто, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів, має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Крім того, цей спір не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на нерухоме майно.

Механізм визнання права власності на той чи інший об'єкт за певним суб'єктом визначений Цивільним кодексом України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, оскаржуються дії суб'єкта владних повноважень відносно майна, стосовно якого існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією декларації, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, урахувавши суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися судами цивільної юрисдикції.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 24 січня 2017 року у справі №815/6165/14, і підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №802/233/16-а (провадження 11-290апп18).

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції діючій з 15 грудня 2017 року, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1). Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ

Керуючись статтями 345, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2014 року у справі №801/7179/13-а скасувати.

Провадження у справі №801/7179/13-а закрити.

Роз'яснити ОСОБА_1, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції загального суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду