Справа № 826/13289/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Справа № 826/13289/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Титаренко Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року у справі

за позовом ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції

в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві

про визнання протиправним та скасування

податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.04.2016 р. № 402-1305.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення оцінки, та наполягаючи, що ним правомірно нараховано позивачу спірне податкове зобов'язання із земельного податку.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, наголошуючи на тому, що податковим органом при нарахуванні спірного зобов'язання було застосовано неправильний узагальнюючий локальний коефіцієнт зі значенням на 0,14 більше, ніж визначений згідно з даними Державного земельного кадастру, неправильно здійснено розрахунок та застосовано дані з неналежних джерел.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності, а 01.04.2012 р. перейшов на спрощену систему оподаткування за ставкою єдиного податку - третя група 5%.

Позивач є власником 1/4 частини нежилого приміщення № 1а (один «А») загальною площею 268,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі продажу від 03.09.2003 р., яке використовується у його господарській діяльності шляхом здачі в оренду, що й є основним видом його господарської діяльності.

08.04.2016 р. на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 402-1305, яким за позивачу нараховано податкові зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб у сумі 15095,20 грн.

Зазначену суму податкового зобов'язання відповідачем розраховано наступним чином: 67 кв.м. х 1118,93 грн/кв.м.х 2,5 х 1,5 х 1,249 х 1,433х3%, де: - 67 кв.м площа земельної ділянки;

- 1118,93 грн./кв.м грошова оцінка 1 кв.м землі (згідно рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва»;

- 2,5 коефіцієнт на функціональне використання землі згідно витягу з технічної документації № Ю-34725/2005 про нормативну грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 28.09.2005 № 851;

- 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко - планувальної зони;

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, до Податкового кодексу України, ст. 289, Лист Держземагенства № 6-28-0 22-215/2-15 від 14.01.2015;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» № 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016;

-3% відсоток ставки земельного податку.

Позивач, вважаючи протиправним вищевказане податкове повідомлення-рішення, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки під приміщенням становить - 1,36, але контролюючим органом використано коефіцієнт - 1,5, а також, що відповідачем застосовано одразу два різні коефіцієнти індексації грошової оцінки, не доведено правильності розрахунку та не надано доказів невикористання позивачем земельної ділянки під належним йому на праві приватної власності нежилим приміщенням для проведення господарської діяльності.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 206 ЗК України передбачено, що використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пп. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

У відповідності до п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Пунктом 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

У п. 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України регламентовано, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п.п. 286.1, 286.5, 286.6 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

На земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пункту 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач.

Обов'язок сплати вказаного податку виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Водночас, фізичні особи, які є власниками нежитлових приміщень в багатоповерховому і багатоквартирному житловому будинку зобов'язані вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно від площі, яку займають, в розмірі ідеальної частки площі будинку і прибудинкової території, що розміщений на відповідній землі.

Втім, такий податок нараховується контролюючий органом виключно на підставі даних державного земельного кадастру.

При цьому, спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує земельну ділянку для проведення господарської діяльності.

Разом з тим, розмір земельного податку з фізичних осіб підлягає індексації за правилами, регламентованими ст.ст. 271, 289 ПК України

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що, як було правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки під приміщенням становить - 1, 36, але контролюючим органом при нарахуванні позивачу спірного податкового зобов'язання застосовано коефіцієнт -1, 5, що є неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. по справі № 826/13291/16, висновки якого, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають безальтернативному врахуванню судами.

Крім того, з наведеного відповідачем розрахунку вбачається, що ним застосовано одразу два різні коефіцієнти індексації грошової оцінки, а саме - 1, 249 та 1, 433.

Зазначене у сукупності вказує на помилковість розрахунку розміру земельного податку, визначеного у спірному податковому повідомленні-рішенні від 08.04.2016 р. № 402-1305.

Твердження апелянта про те, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення оцінки, та наполягаючи, що ним правомірно нараховано позивачу спірне податкове зобов'язання із земельного податку, є необґрунтованими та не спростовують вищезазначені обставини.

Окрім цього, ані при розгляді справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, які б підтверджувати, що земельна ділянка під нежилим приміщенням у частці, що належить позивачу, не використовується ним для проведення господарської діяльності.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вони не спростовують висновків суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову і апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів обставин, на які він посилається.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 22 червня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: