Справа № 814/2729/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/2729/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Кравченко К.В. , Вербицька Н. В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.03.2018р. по справі № 814/2729/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів в сумі 8858,69 грн.,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, в якому просить суд стягнути з відповідача суму недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 8858,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не врахував при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу наданих позивачу відпусток заборгованість із середнього заробітку, що призвело до недоплати належної йому суддівської винагороди за час відпусток в розмірі 8858,69, виходячи з розрахунку 51 409,46 грн./354 дні*61 календарний день щорічної відпустки.

Відповідач позовні вимоги не визнає, обґрунтувавши зазначене у відзиві на позовну заяву. У відзиві відповідач свою позицію обґрунтував тим, що п.2 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України. Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 р. №3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Відповідно до вимог ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затверджених відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно до вимог ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Позивач надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів ч.9 ст.205 КАС України суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що вказане рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року (справа №814/1603/16) позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, третя особа - Ленінський районний суд м. Миколаєва, про стягнення заборгованості в сумі 51 409,46 грн. - задоволено. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заборгованість із середнього заробітку в сумі 51 409, 46 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року залишена без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області повернуто скаржнику.

Судове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року набрало законної сили.

Зазначене судове рішення відповідачем виконано в повному обсязі, що підтверджується безспірним списанням грошових коштів через органи казначейства, та підтверджується відповідними платіжними дорученнями від 15.08.2017 року та від 05.12.2017 року (а.с.44, 48).

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до вимог ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2010 р. визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі 1600 грн. Крім того, ДСА України листом від 09.02.2017 року №11-1025/17 роз'яснено територіальним управлінням та місцевим загальним судам порядок виплати посадових окладів суддям. Таким чином, у червні 2017 року суддям місцевих загальних судів Миколаївської області, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16 000 грн. Відтак, відповідач при виплаті позивачеві суддівської винагороди діяв у межах і в спосіб, передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушував прав позивача.

Відповідно до вимог ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Крім того, ч.9 вищезазначеного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне. Згідно наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва №44в/г/17 від 09.10.2017 року позивачу надано частину щорічної відпустки з 27.11.2017 року по 01.12.2017 року. Кошти позивачу виплачено відповідно до вимог ст.135, 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва №39в/г/17 від 06.11.2017 року позивачу надано додаткову відпустку, як учаснику бойових дій з 13.11.2017 року по 26.11.2017 року. Кошти ОСОБА_1 виплачено відповідно до вимог ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.77-2 КЗпП України.

Згідно наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва №40в/г/17 від 13.10.2017 року позивачу надано щорічну відпустку, з 07.12.2017 року по 19.01.2018 року. Кошти позивачу виплачено відповідно до вимог ст.135, 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачеві всі нарахування було виплачено в повному обсязі і згідно чинного законодавства, до розрахунку та виплати коштів у зв'язку із відпусткою входить суддівська винагорода та допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу, інших виплат/доплат не передбачено.

Колегія суддів зазначає, що відповідач при виплаті та нарахуванні позивачеві коштів, діяв на підставі, в межах і в спосіб, передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушував прав позивача.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.