Справа № 466/1471/18
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2018-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №466/1471/18

21 червня 2018 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

за участю секретаря судового засідання Палюка М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Андрухів Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання рішення протиправним, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова, просить визнати рішення Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області щодо неприйняття рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно заяви від 31.10.2016 року №695 у формі листа від 04.11.2016 року №1024 протиправним; зобов'язати Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно заяви від 31.10.2016 року №695.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він в порядку ст.ст.6, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст.118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), вивчивши у відкритому доступі на публічній кадастровій карті України наявність вільних земельних ділянок на території Домажирської сільської ради, а саме у с.Кожичі, звернувся на адресу відповідача із заявою (вхідний номер звернення 695 від 31.10.2016 року) про надання у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянсько-фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1. Проте, в порушення порядку розгляду звернень, подана ним до сільської ради заява розглянута не була.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 28.02.2018 року, відповідно до п.2 ч.1 ст.29 КАС України, адміністративну справу передано до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 13.04.2018 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу встановлено 10-денний термін з моменту отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, зазначених в мотивувальній частині ухвали. 19.04.2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 20.04.2018 відкрито загальне позовне провадження в адміністрований справі та призначено підготовче засідання.

29.05.2018 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що пропонована позивачем до відведення земельна ділянка згідно розпорядження голови Яворівської районної державної адміністрації від 30.10.2003 року належить ОСОБА_4 Крім того, вважає, що в порушення вимог п.6 ст.118 ЗК України позивач не подав клопотання про передачу йому у власність частини земельної ділянки та не подав картографічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, а також погодження землекористувача земельної ділянки ОСОБА_4 У зв'язку із тим, що заява позивача подана без дотримання вимог п.6 ст.118 ЗК України вона не могла бути розцінена як така, що подана відповідно до п.6 ст.118 ЗК України і розглядатися відповідно п.7 ст.118 та ст.122 ЗК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оцінивши докази, які мають значення для справи суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 є учасником антитерористичної операції, що підтверджуються посвідченням серія НОМЕР_2

31.10.2016 позивач звернувся до Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області із заявою про надання у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянсько-фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки із зміною цільового призначення.

04.11.2016 року за №1024 Домажирською сільською радою Яворівського району Львівської області надана відповідь на заяву позивача, в якій сільська рада проінформувала позивача, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 належить ОСОБА_4 (СФГ «Агроклим»).

Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його конституційне право на отримання у власність земельної ділянки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст.22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Пунктом "а" ч.3 ст.22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст.33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Пунктом "в" ч. 3 ст.116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Відмова у наданні дозволу громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок повинна бути вмотивована, оформлена належним чином та прийнята виключно з підстав, встановлених ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно матеріалів справи, 31.10.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області із заявою про надання у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянсько-фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки із зміною цільового призначення. Проте, листом від 04.11.2016 року за №1024 Домажирською сільською радою Яворівського району Львівської області надана відповідь, в якій сільська рада проінформувала позивача, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 належить ОСОБА_4

Суд наголошує, що всупереч вимогам ст.26 Закону №280/97-ВР, згідно якої лише виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин, подана ОСОБА_3 до сільської ради заява від 31.10.2016 року на черговій сесії Домажирської сільської ради розглянута не була і жодних рішень щодо розгляду вказаної заяви Домажирська сільська рада не приймала.

Положення статей 118, 122 Земельного кодексу України надають відповідачу повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності та зобов'язують вмотивувати відмову у наданні такого дозволу, а також визначають підстави, з яких така відмова може бути прийнята.

Відповідачем вимоги Земельного кодексу України не дотримано.

Що стосується посилань відповідача на те, що заява позивача подана без дотримання вимог п.6 ст.118 ЗК України, а відтак вона не могла бути розцінена як така, що подана відповідно до п.6 ст.118 ЗК України і розглядатися відповідно п.7 ст.118 та ст.122 ЗК України, суд не бере до уваги вищевказані посилання відповідача з огляду на наступне.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, повноважені розглядати ці питання.

Вказаною статтею не передбачено, що у випадку неналежного оформлення заяви про передачу в безоплатне користування земельної ділянки (ненадання додатків) орган місцевого самоврядування не розглядає вказану заяву, як неналежно оформлену, а відтак не ставить на вирішення на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради.

Суд зазначає, що належна оцінка заяви про передачу в безоплатне користування земельної ділянки повинна бути надана саме при розгляді на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради.

З огляду на вищенаведене, суд приходить висновку, що Домажирською сільською радою Яворівського району Львівської області допущена бездіяльність щодо не розгляду поданої ОСОБА_3 заяви від 31.10.2016 року про передачу йому у власність земельної ділянки.

У позовних вимогах позивач просить також зобов'язати Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно заяви від 31.10.2016 року №695.

Згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до пункту 10.3 Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 року у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє. Суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Вищевказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки вирішення досліджуваного питання належить до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування. Проте, з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача на черговій сесії розглянути подану ОСОБА_3 заяву від 31.10.2016 року про передачу йому у власність земельної ділянки.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судові витрати позивач не поніс, тому відсутні підстави для їх відшкодування.

Керуючись ст.ст.14, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області щодо не розгляду поданої ОСОБА_3 заяви від 31.10.2016 року про передачу йому у власність земельної ділянки.

Зобов'язати Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області на черговій сесії розглянути подану ОСОБА_3 заяву від 31.10.2016 року про передачу йому у власність земельної ділянки

Відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно заяви від 31.10.2016 року №695.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25 червня 2018 року.

Суддя Крутько О.В.