Справа № 812/1715/18
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2018-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

20 червня 2018 року СєвєродонецькСправа № 812/1715/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., перевіривши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 до апеляційного суду Луганської області в особі зборів суддів апеляційного суду Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до апеляційного суду Луганської області в особі зборів суддів апеляційного суду Луганської області (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії зборів суддів апеляційного суду Луганської області щодо ненадання позивачу службового житла;

- скасувати як незаконні та необґрунтовані рішення зборів суддів апеляційного суду Луганської області від 30 березня 2018 року та 16 травня 2018 року в частині не затвердження подання житлово-побутової комісії щодо надання позивачу службового житла однокімнатної квартири за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, буд. 36, кв. 09;

- зобовязати збори суддів апеляційного суду Луганської області, з урахуванням встановлених судом обставин, розглянути питання та затвердити подання житлово-побутової комісії щодо виділення службового житла і надати позивачу як такому, що має право на отримання службового житла за місцем роботи, службове житло однокімнатну квартиру за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, буд. 36, кв. 09.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суддя дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?к;…&?а; фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб'єкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Зазначені правові висновки неодноразово висловлені ОСОБА_2 Палатою Верховного Суду при розгляді справ з підстав порушення судом правил предметної юрисдикції, зокрема, в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 802/1792/17-а (номер рішення в ЄДРСР 73054799), від 18 квітня 2018 року у справі № 607/10615/15-а (номер рішення в ЄДРСР 73657864), від 25 квітня 2018 року у справі № 825/519/17 (номер рішення в ЄДРСР 73727765), від 08 травня 2018 року у справі № 820/4089/16 (номер рішення в ЄДРСР 74022189).

Спірні правовідносини між сторонами склались внаслідок вчинення дій та прийняття відповідачем рішень про відмову у наданні позивачеві службового жилого приміщення.

Згідно зі статтею 2 Житлового Кодексу Української РСР завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Питання, повязані з користуванням службовими жилими приміщеннями, врегульовані главою 3 розділу ІІІ Забезпечення громадян жилими приміщеннями. Користування жилими приміщеннями Житлового Кодексу Української РСР.

Так, статтею 121 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до пункту 16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

Державною судовою адміністрацією України 22 грудня 2017 року затверджено Положення про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, яке розроблене відповідно до вимог Закону України Про судоустрій і статус суддів, Житлового Кодексу Української РСР, Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ним в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, та визначає порядок надання службового житла суддям, працівникам апаратів судів (далі працівники апарату), і працівникам Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України (далі працівники адміністрації) і користування ним.

Відповідно до пунктів 12, 13 розділу ІІ Надання службових жилих приміщень Положення про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, затвердженого Державною судовою адміністрацією України 22 грудня 2017 року, службові жилі приміщення надаються суддям, працівникам апарату суду за рішенням зборів суддів, прийнятим на підставі подання комісії та затвердженим виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Службові жилі приміщення надаються працівникам ДСА України на підставі наказу Голови ДСА України або особи, яка виконує його обовязки, прийнятим на підставі подання комісії та затвердженим виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Службові жилі приміщення надаються працівникам територіального управління ДСА України на підставі наказу начальника територіального управління ДСА України або особи, яка виконує його обовязки, прийнятим на підставі подання комісії та затвердженим виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. У рішенні, наказі зазначається прізвище, ім'я, по батькові судді, працівника апарату, працівника адміністрації, якому надається службове жиле приміщення, склад його сім'ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат та адреса. Рішення зборів суддів, наказ Голови ДСА України, наказ начальника територіального управління ДСА України про надання службового жилого приміщення можуть бути переглянуті до видачі ордера при виявленні обставин, які не були раніше відомі й могли вплинути на таке рішення. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий орган місцевого самоврядування видає судді, працівнику апарату суду, працівнику адміністрації спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Спеціальний ордер дійсний протягом 30 днів.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З наведених у позовній заяві фактичних обставин та доданих до неї документів вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу реалізації та захисту житлових прав позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на субєктний склад сторін спору має вирішуватися загальними судами у порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_2 Верховного Суду у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 (номер рішення в ЄДРСР 73657836) та від 30 травня 2018 року у справі № 826/7431/16 (номер рішення в ЄДРСР 74506132) висловила правову позицію, що спір, пов'язаний із захистом порушених житлових прав, не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Луганської області в особі зборів суддів апеляційного суду Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії, розяснивши позивачеві право звернутися з даними позовними вимогами до загального суду у порядку цивільного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяОСОБА_3