Справа № 808/1877/18
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2018-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року об 11 год. 00 хв.Справа № 808/1877/18 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Лазаренка М.С.,

за участю секретаря судового засідання Мхитарян К.М.,

розглянувши порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

третя особа - Командитне товариство «Кастор 17»

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - відповідач, Дніпровський ВДВС), третя особа - Командитне товариства «Кастор 17», в якому позивач, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд зобов'язати відповідача скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, встановленого згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2017 у справі №334/5586/17.

Ухвалою суду від 24.05.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено судове засідання на 12.06.2018.

Ухвалою суду від 12.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справи до розгляду по суті на 15.06.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №334/5586/17 обмежно позивача у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань згідно судового рішення. Вказує, що підставою для прийняття судом зазначеної ухвали стало подання заступника начальника Дніпровського ВДВС у межах зведеного виконавчого провадження 53357175 про стягнення з Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» коштів на користь юридичних і фізичних осіб. Вказує, що 19.09.2017 позивача було звільнено з посади генерального директора КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» та призначено іншого генерального директора. Крім того, позивач вказав на те, що підприємство на даний час визнано банкрутом та перебуває на стадії ліквідації, головою ліквідаційної комісії є ОСОБА_3 Зазначає, що оскільки позивач на даний час не має жодного відношення до підприємства боржника та об'єктивно не має змоги впливати на виконання ним зобов'язань він звернувся Дніпровського ВДВС з заявою про скасування обмеження у праві виїзду за кордон, проте, відповідачем було безпідставно та необґрунтовано відмовлено у скасуванні встановленого обмеження. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. У поданому суду письмовому відзиві вказав на те, що у відділі перебувало зведене виконавче провадження АСПВ 53357175 у відношенні боржника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» (після зміни назви Командитне товариство «Кастор 17»). В ході проведення виконавчих дій державний виконавець, на підставі п.12 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до суду з заявою про застосування тимчасового обмеження у виїзді за кордон керівника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» ОСОБА_1, який був керівником підприємства на момент звернення з поданням до суду. Вказує, що в подальшому зведене виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із визнанням боржника банкрутом та початком процедури ліквідації. Зазначає, що пунктом 4 розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що оскільки зведене виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», то відсутні правові підстави для скасування обмеження.

Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких третя особа підтримала заявлені позовні вимоги та вказала, що на даний час ОСОБА_1 не має жодного відношення до КТ «Кастор 17», а тому на думку третьої особи відсутні підстави для обмеження його у виїзді за кордон. Крім того, третя особа вказала також і на ту обставину, що на сьогодні виконавче провадження в рамках якого було застосовано тимчасове обмеження у виїзді за кордон закінчено.

На підставі частини 9 статті 205 КАС України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що в провадженні Дніпровського ВДВС перебувало зведене виконавче провадження АСВП 53357175 про стягнення з КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» (після зміни назви Командитне товариство «Кастор 17») коштів на користь юридичних і фізичних осіб.

23 серпня 2017 року державний виконавець Дніпровського ВДВС, на підставі п.12 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з поданням про встановлення щодо керівника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань згідно судового рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2017 по справі №334/5586/17 задоволено подання Дніпровського ВДВС, обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань згідно судового рішення.

11 травня 2018 року позивач звернувся до Дніпровського ВДВС з заявою про вжиття заходів щодо скасування (зняття) тимчасового обмеження у праві виїзду з України, запровадженого ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2017.

Листом Дніпровського ВДВС від 14.05.2018 №29341 відмовлено позивачу у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Позивач, не погодившись відмовою у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове - виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч.1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України було накладено на ОСОБА_1 у зв'язку із невиконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, як на керівника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія».

Разом з тим, з матеріалів адміністративної справи встановлено, що 19 вересня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади генерального директора КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія», що підтверджується протоколом №19 позачергових зборів повного учасника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» (а.с.18-19).

Відповідні відомості щодо зміни керівника КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

21 листопада 2017 року КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» змінило назву на Командитне товариство «Кастор 17».

Крім того, встановлено, що 11 квітня 2018 року постановою господарського суду Харківської області у справі №922/662/18 КТ «Кастор 17» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором КТ «Кастор 17» призначено ОСОБА_3.

Більш того, судом встановлено, що зведене виконавче провадження АСВП 53357175 про стягнення з КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» (після зміни назви Командитне товариство «Кастор 17») коштів на користь юридичних і фізичних осіб було закінчено, на підставі п.8 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку з визнанням боржника банкрутом.

Відповідно до листа Дніпровського ВДВС від 14.05.2018 №29341 встановлено, що на даний час у відділі відсутні відриті виконавчі провадження де стороною є боржник КТ «Запорізький завод високовольтної апаратури ОСОБА_1» і компанія» або Командитне товариство «Кастор 17».

Так само до матеріалів адміністративної справи не надано доказів наявності відкритих виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1, як фізичної особи.

За таких обставин, на момент розгляду адміністративної справи в суді відпали обставини, які були підставою для застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

При цьому, суд погоджується з позицією відповідача щодо відсутності у Дніпровського ВДВС правової підставина скасування тимчасового обмеження у виїзді за межі України, оскільки пунктом 4 розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про:

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;

скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

В даному випадку, виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», що позбавляє відповідача можливості самостійно скасувати обмежувальних захід.

Проте, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.6 КАС України).

Частиною 2 статті 6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до статті 13 Загальної декларації прав людини, яка прийнята та проголошена в резолюції 217 А (III) Генеральної Асамблеї від 10.12.1948, кожна людина має право вільно пересуватися і вибирати місце проживання в межах кожної держави, кожен має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну і повертатися в неї.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, ратифікованому Законом України від 17.07.1997 №475/97-вр, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічні положення закріплені в пункті другому статті 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР №2148-VIII від 19.10.1973.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Під час розгляду адміністративної справи в суді не встановлено обставин, які об'єктивно свідчили про наявність правових підстав для продовження обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (69091, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69006, м. Запоріжжя, вул. Лобановського, 10, ), третя особа - Командитне товариство «Кастор 17» (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпровська, буд. 221, ), про зобов'язання вчинити дії - задовольнити у повному обсязі.

Зобов'язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (69091, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Ленінським РВ УМВС України у Запорізькій області 08.01.1998), встановленого згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2017 у справі №334/5586/17.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 15.06.2018.

Суддя М.С. Лазаренко