Справа № 826/19910/13-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Заіко Ірини Володимирівни, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання дій державного реєстратора неправомірними, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Заіко Ірини Володимирівни, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання неправомірними дії державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Заіко І.В. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03.01.2013 року); визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14.01.2013 року Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві на ОСОБА_2 за № 34464 та скасування його; зобов'язання Реєстраційну службу Головного управління юстиції у місті Києві виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис 9420 про право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 від 03.01.2013 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 до якої приєднався ОСОБА_5 задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року адміністративний задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Заіко І.В. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9420 від 03.01.2013 року).

Визнано протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 14.01.2013 року Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві на ОСОБА_2 за № 34464 та скасовано його.

В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Третьою особою ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зокрема, апелянт зазначає, що Позивач отримала у власність квартиру внаслідок неправомірних дій державної виконавчої служби при реалізації спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.02.2013 року ОСОБА_3 (покупець) уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 (продавець), відповідно до умов якого, продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 і сплатив за неї обумовлену цим договором суму.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в державному реєстрі за № 138552, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, ідентифікаційний номер: 369994 від 13.02.2013 року.

У свою чергу, ОСОБА_6 зареєстрував зазначений об'єкт нерухомого майна в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у місті Києві 09.01.2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу індексний номер: 99364) від 23.01.2013 року.

ОСОБА_6 отримав зазначену квартиру при таких обставинах.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.02.2012 року у справі №2-104/12 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_7, ВАТ «Фінексбанк» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.06.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2012 року задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 6268 від 01.12.2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ВАТ «Фінексбанк» у розмірі 1472139 грн. 60 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 359 від 22.08.2007 року, укладеним між ПАТ «Фінексбанк» та ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 65,30 кв.м., загальною площею 96,50 кв.м., що належить ОСОБА_2 шляхом продажу з прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 1509662 грн 54 коп.

Відповідно до свідоцтва від 18.12.2012 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, ОСОБА_6, належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_6 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_2

При цьому, ОСОБА_2 ж спірна квартира належала раніше на праві власності, яке було за ним визнано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2009 року у справі № 2-2046/09 (враховуючи ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 02.03.2012 року № 6-151/12, якою внесені виправлення щодо адреси спірної квартири, а саме номеру будинку з № 38 на № 38-Б).

20.09.2013 року Позивач не змогла потрапити до належної їй спірної квартири, оскільки замки на вхідних дверях були змінені та квартира знаходилась під іншою сигналізацією, ніж встановлювала Позивач; вказане підтверджується заявою поданою до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20.09.2013 року.

У той же час, звернувшись до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в місті Києві, Позивачу стало відомо, що відповідно до наданого витягу з реєстру прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_2

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2013 року спірна квартира (враховуючи виправлений номер будинку з 38 на 38-Б) 03.01.2013 року дійсно знову була зареєстрована Державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Заіко Іриною Володимирівною за ОСОБА_2 на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2009 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.01.2013 року № 34464; номер запису про право власності 9420).

Разом з тим, відповідно до довідки КП Печерської районної у м. Києві ради по утриманню житлового господарства «Хрещатик» від 14.02.2013 року №28, будинок за адресою: АДРЕСА_1 та будинок по АДРЕСА_1 є одним і тим же житловим будинком.

Задовольняючи вказаний адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором під час здійснення спірних реєстраційних дій та прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень на спірну квартиру, не було з'ясовано правильної адреси об'єкту житлової нерухомості (квартири), зважаючи на розбіжності в номері будинку, які містяться в документах. Таким чином, суб'єктом владних повноважень були порушені норми чинного законодавства, оскільки не були належним чином перевірені подані Третьою особою ОСОБА_2 документи, що призвело до прийняття ним протиправного рішення.

Колегія суддів не в повній мірі може погодитися з таким висновком суду першої інстанції та з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року по справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року по справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України наведено визначення суб'єкта владних повноважень, зокрема, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, колегія суддів прийшла до висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16 та від 11 квітня 2017 року у справі № 808/2298/15 та Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 826/14433/16.

Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

За викладених обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який вирішив справу по суті та відмовив у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку про закриття провадження у справі.

Згідно частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Розглянувши доводи третьої особи ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із скасуванням судового рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року скасувати та закрити провадження у даній адміністративній справі.

Роз'яснити ОСОБА_2 що спір за його позовом віднесений до юрисдикції цивільного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В. Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 18.06.2018 року.