Справа № 826/3500/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

14 червня 2018 року справа №826/3500/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомНародного депутата України ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
доМіністра інформаційної політики України Стеця Юрія Ярославовича (далі по тексту - відповідач)
третя особаМіністерство інформаційної політики України (далі по тексту - третя особа)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо підписання Меморандуму про співпрацю між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців від 24 серпня 2016 року; 2) зобов'язання відповідача розірвати Меморандум про співпрацю між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців від 24 серпня 2016 року
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправними дії відповідача щодо підписання 24 серпня 2016 року Меморандуму про співпрацю між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців, у зв'язку із відсутністю у відповідача повноважень на підписання угод, меморандумів або інших документів про співпрацю з міжнародними чи українськими громадськими (неурядовими) організаціями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3500/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство інформаційної політики України; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач письмового заперечення проти позову та відповідних доказів до суду не надав.

Третя особа у письмовому запереченні проти позову зазначила, що Меморандум є однією з форм співпраці органів державної влади з громадськими об'єднаннями, покликаний сприяти задоволенню національно-культурних і мовних потреб українців, та не створює для сторін жодних юридичних обов'язків і фінансових зобов'язань; укладаючи Меморандум Міністерство діяло в межах повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні 06 грудня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник третьої особи проти позову заперечив; представник відповідача до суду не прибув, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

24 серпня 2016 року у місті Києві між Міністерством інформаційної політики України та Світовим Конгресом Українців укладено Меморандум про співпрацю (далі по тексту - Меморандум), який підписано Міністром інформаційної політики України Стецем Юрієм Ярославовичем.

Предметом вказаного Меморандуму, згідно пункту 1.1 є намір співпрацювати та здійснювати спільні заходи з метою: створення позитивного іміджу України у світі; підвищення обізнаності громадян України та інших країн про події в Україні; протидії російській дезінформації; розвитку свободи слова, сприяння діяльності засобів масової інформації; створення ефективних механізмів поширення суспільно важливої інформації в Україні та світі; інформування української та світової громадськості про головні питання внутрішньої та зовнішньої політики України.

Пунктом 3.1 Меморандуму передбачено, що положення цього Меморандуму не створюють для них юридичних обов'язків, детальні умови та порядок реалізації проектів та заходів в межах цього Меморандуму визначаються у кожному конкретному випадку окремо.

Згідно пункту 6 сторони не матимуть жодної відповідальності та фінансових зобов'язань у зв'язку з цим Меморандумом.

Міністерство інформаційної політики України здійснює свою діяльність на підставі Положення про Міністерство інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2014 року №2 (далі по тексту - Положення).

Пунктом 1 Положення передбачено, що Міністерство інформаційної політики України (МІП) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МІП є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у сфері забезпечення інформаційного суверенітету України, зокрема з питань поширення суспільно важливої інформації в Україні та за її межами, а також забезпечення функціонування державних інформаційних ресурсів.

Відповідно до пункту 7 Положення Міністерство у процесі виконання покладених на нього завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

Пунктами 9 та 10 Положення встановлено, що керівництво діяльністю Міністерства здійснює Міністр. До його повноважень відноситься, зокрема представництво Міністерства у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні та за її межами; ведення переговорів і підписання міжнародних договорів України у межах наданих йому повноважень.

Правове регулювання діяльності громадських об'єднань в Україні здійснюється Законом України "Про громадські об'єднання".

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України "Про громадські об'єднання" неурядові організації інших держав, міжнародні неурядові організації діють на території України відповідно до цього та інших законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України "Про громадські об'єднання" органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування можуть залучати громадські об'єднання до процесу формування і реалізації державної політики, вирішення питань місцевого значення, зокрема, шляхом проведення консультацій з громадськими об'єднаннями стосовно важливих питань державного і суспільного життя, розроблення відповідних проектів нормативно-правових актів, утворення консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів при органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, в роботі яких беруть участь представники громадських об'єднань.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що чинне законодавство не встановлює вичерпного переліку шляхів залучення громадських об'єднань до процесу формування і реалізації державної політики.

Суд також звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено вичерпний перелік дій та заходів, які можуть вживатися Міністерством інформаційної політики України, як органом державної влади, з метою забезпечення інформаційного суверенітету України, зокрема з питань поширення суспільно важливої інформації в Україні та за її межами.

Таким чином, Міністр від імені Міністерства, не виходячи за межі своїх повноважень може укладати з громадськими організаціями, у тому числі міжнародними неурядовими, угоди та меморандуми, які за своїм змістом спрямовані на виконання завдань, покладених на Міністерство.

Зі змісту Меморандуму вбачається, що предмет та основні напрямки співробітництва, визначені Меморандумом, повністю відповідають завданням Міністерства, передбаченим Положенням про Міністерство інформаційної політики України, зокрема, одним із завдань Міністерства є забезпечення інформаційного суверенітету України, зокрема з питань поширення суспільно важливої інформації в Україні та за її межами, а також забезпечення функціонування державних інформаційних ресурсів.

Таким чином, враховуючи що чинним законодавством не встановлено вичерпний перелік заходів, які можуть вживатися відповідачем, під час представництва Міністерства у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні та за її межами, з метою реалізації державної політики в межах спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність у відповідача відповідних повноважень на підписання Меморандуму.

Крім того, суд звертає увагу, що у межах спірних правовідносин у позивача відсутнє порушене право, як необхідна умова для задоволення позову.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий у відношенні будь-якої особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку суб'єкта владних повноважень.

При цьому, під порушенням прав і свобод фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин слід розуміти негативні наслідки, що були спричинені рішенням, діями чи бездіяльністю органів влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Разом з тим, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що підписання Меморандуму порушує чи обмежує права та інтереси ОСОБА_1

У свою чергу, частиною п'ятою статті 17 Закону України "Про статус народного депутата України" встановлено, що народний депутат, як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення; у разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Вказана правова норма визначає право позивача на звернення до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій з вимогою про припинення порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, у разі їх наявності, однак, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено права народного депутата України звертатися до адміністративного суду з позовом в інтересах інших осіб, за відсутності доказів, які підтверджують наявність визначених законом підстав для такого звернення, що також підтверджується положеннями статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною першою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування повинні надати адміністративному суду документи та інші докази, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб з даним позовом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги нормативно і документально не підтверджуються, та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Народному депутату України ОСОБА_1 (01008, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов