Справа № 804/493/18
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2018 року Справа № 804/493/18
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.
Судом встановлено, що на підставі повідомлення від 12.09.2017р. № 2225 та наказу ГУ ДФС у Дніпропетровській області № 4949-п від 12.09.2017р. ОСОБА_2 - заступником начальника відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3) з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р.
ГУ ДФС у Дніпропетровській області встановлено наступні порушення:
- п.176.1 ст.176 ПКУ неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік;
- п.п.1.2, п.п.1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ у зв'язку з отриманням додаткового блага у вигляді суми анульованої(прощеної) заборгованості за кредитом у результаті чого донараховано військовий збір за 2015р. в розмірі 4034,75 грн.
На підставі висновків, викладених в акті перевірки, податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення:
15.11.2017 року ОСОБА_1 в порядку ст. 56 Податкового кодексу України звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 14.11.2017 року № 10 на зазначені податкові повідомлення-рішення.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 07.12.2017 року №16334/И/99-99-11-02-01-14 спірні податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга ОСОБА_1 - без задоволення.

З акту перевірки вбачається, що в ході проведення перевірки, на підставі відомостей ДРФО ДФС про суми виплачених доходів та утриманих з них податків (форма - 1ДФ) встановлено, що ОСОБА_1 у 2015 році отримано дохід у сумі 268983,29 грн. за ознакою доходу "126" - додаткове благо, без визначення суми утриманого податку, джерело отримання - ПАТ "Укрсоцбанк".

З акті зазначено, що між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін від 23.06.2015р., відповідно до якого сторони домовились, що залишкова заборгованість за кредитом, в сумі 12384,4 дол. США підлягає анулюванню (прощенню).

ПАТ "Укрсоцбанк" листом від 25.04.2017 року №11.1-186/79-459 підтверджено факт нарахування ОСОБА_1 доходу як додаткове благо у вигляді суми боргу анульованого (прощеного) кредитором, та зазначено про повідомлення платника щодо отримання вказаного доходу.

Перевіряючі дійшли висновків, що вищезазначені порушення призвели до заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 53187,66 грн. та військового збору у сумі 4034,75 гривень.

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 квітня 2005 року між фізичною особою ОСОБА_1 (надалі за текстом «Позичальник») і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (надалі за текстом «Кредитор») укладений кредитний договір № 40/163-5, відповідно до умов якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 47400 доларів США, зі сплатою 11,6% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 17.04.2012 року.

За умовами вказаного договору Кредитор передав Позичальнику кредитні кошти в сумі 47400 долл. США (еквівалент 247902,00 грн. - квитанція про сплату №4611 від 18.04.2005р.) для придбання квартири загальною площею 133,0 метрів квадратних за адресою м.Дніпропетровськ, пр.Гагаріна, буд.№95 у Приватного підприємства «Центр міста» згідно договору №37/г про інвестування житлового будівництва від 21.03.2005р. Надання коштів за вказаним кредитним договором відповідало ознакам споживчого кредитування. Кредитором кредитні кошти в національній валюті України гривні були передані Позичальнику за банківським курсом 5,23 грн. за 1 дол. США в загальній сумі 247902 грн. З метою забезпечення виконання Позичальником фінансових зобов'язань перед Кредитором сторонами було укладено Договір іпотеки від 18.04.2005 р. №201, а також було укладено договір поруки від 18.04.2005 р. з Приватним підприємством «Центр міста». При цьому Кредитором не було попереджено Позичальника в письмовій формі про можливість валютних ризиків під час надання кредиту в іноземній валюті для придбання квартири та повернення кредитної заборгованості.

09.04.2015р. Кредитором було подано позов до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (позовна заява про стягнення заборгованості за договором кредиту від 07.04.2015р. № 08.406-297/85-1184 на суму 506 663,23 грн.) та сплачено судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (цивільна справа № 203/2171/15-ц).

Станом на 26.03.2015р. сума заборгованості за договором кредиту за даними Кредитора складає 21 507,95 дол. США (еквівалент 506 663,23 грн., курс НБУ 1 дол.США=23,5570 грн.) з яких: сума заборгованості за кредитом 14455,38 дол.США ( екв. 340 525,69 грн.); сума заборгованості за відсотками 6 929,02 дол.США (екв. 163226,97 грн.); розмір пені по кредиту 83,52 дол.США (екв. 1 967,48 грн.); розмір пені по відсоткам 40,03 дол.США (екв. 943,09 грн.).

В ході судового вирішення кредитного спору в Кіровському районному суді м.Дніпропетровська сторонами було розглянуто питання щодо можливості припинення кредитного зобов'язання шляхом сплати Позичальником єдиним платежем наперед узгодженої з Кредитором суми в розмірі 9000,00 дол. США. При цьому списання безнадійної кредитної заборгованості сторонами не розглядалося, адже в банківській іпотеці увесь час перебувала квартира, за рахунок якої Кредитор міг в судовому порядку задовольнити свої майнові вимоги, а також діяв договір поруки на всю суму кредитної заборгованості (Повідомлення ПАТ «УКРСОЦБАНК» від 18.06.2013р. № 19.1-14/96- 8091 про порушення основного зобов'язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Позичальник запропонував Кредитору припинити кредитні зобов'язання шляхом передачі банку відступного в грошовій формі в сумі 9000,00 дол.США та 3654,00 грн. - як компенсація витрат за проведену претензійно-позовну роботу. Щодо погашення нарахованої в доларах США пені, то у сторін не було домовленості, адже неустойка мала бути списана Кредитором після отримання відступних.

З матеріалів справи вбачається, що в момент передачі коштів відступних Кредитор надав для підписання Позичальнику Договір про внесення змін № 2 від 23.06.2015р. до Договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2015 р., в якому, зокрема, ставилося питання про списання безнадійної кредитної заборгованості (прощення боргу).

Суд зазначає, що з назви підписаного договору про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до Договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2015 р. не можна встановити дійсну правову природу вказаного правочину, оскільки цим договором передбачено як внесення Позичальником (ф.ОСОБА_3Ю.) одноразового платежу в сумі 9 000 дол. США, так і прощення (списання) кредитної заборгованості в сумі 12384,40 дол. США. В договорі про внесення змін № 2 від 23.06.2015р. до Договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2015р. Позичальника повідомлено про анулювання (прощення) заборгованості у сумі згідно п.3.2. та про обов'язок сплатити податок з доходів фізичних осіб і відобразити такий дохід у річній податковій декларації.

На думку суду, Кредитор шляхом підписання з Позичальником договору про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до Договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2015р. безпідставно переклав на останнього обов'язок щодо податкових зобов'язань за прощеною кредитною заборгованістю в сумі нарахувань 12384,40 дол. США.

Однак, суд вважає, що, в даному випадку, погашення кредитної заборгованості відбувалося не шляхом списання Кредитором безнадійної кредитної заборгованості (прощення боргу), а шляхом припинення кредитного зобов'язання передачею Кредитору відступного в сумі 9000 дол.США., та 3654,00 грн. - за проведену претензійно-позовну роботу. Тож, Кредитор в жодному випадку не міг списувати за рахунок Позичальника як безнадійну кредитну заборгованість в сумі 12384,00 дол.США.

В преамбулі Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг» вказано, що метою цього закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентноспроможності ринку фінансових послуг в Україні. В статті 1 цього Закону зазначено, що учасники ринків фінансових послуг - юридичні та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг.

Відповідно до ст. 110 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р., Закону «Про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються законом України "Про захист прав споживачів", належать зокрема ті, що виникають з договорів про надання фінансово-кредитних послуг, у тому числі про надання кредитів.

Позичальник відповідно п.23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" є споживачем за кредитним договором, тому що отримав споживчий кредит, який надавався Кредитором для задоволення особистих потреб - придбання квартири.

Вказане підтверджується п. 1.2. кредитного договору № 40/163-5 від 18.04.2005р., в якому зазначено - кредит надається Позичальнику на наступні цілі: фінансування будівництва придбання (інвестування) житла відповідно до договору № 37/г про інвестування житлового будівництва від 21.03.2015р, що укладені між Позичальником (Інвестор) та ПП «Центр міста» (Забудовник) та п.2.1.... з подальшою видачею готівкових грошей в іноземній валюті (долари США) з наступною їх конвертацією в національну валюту через операційну касу Кредитора з подальшим прийняттям суми в гривні для перерахуванням Позичальником на цілі, визначені п.1.2. договору кредиту.

Встановлено, що за надані кредитні кошти Позичальник придбав у ПП «Центр міста» за ціною 247902,00 грн. (47400 дол. США) квартиру загальною площею 133,0 метрів квадратних за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Гагаріна, буд.№95. При цьому Позичальник за придбання квартири витратив в якості завдатку власні кошти в сумі 122 170,50 грн. (еквівалентній 23359,56 дол. США) - квитанція № ОПЕРО/6080011 ВАТ «Державний Ощадний банк України» від 19.04.2015р. про сплату ОСОБА_1 грошей на придбання житла.

З вищевикладеного можна зробити висновок, що повернення грошових коштів Позичальником було забезпечено вартістю квартири, яка була передана в іпотеку та оцінена в сумі 69825,00 дол. США, що еквівалентно сумі в розмірі 370 072,50 грн., а також договором поруки, що гарантувало повернення кредитних коштів з процентами у встановлені кредитним договором терміни.

З вищезазначеного вбачається, що Кредитором кредитні кошти в національній валюті України гривні надавалися Позичальнику за банківським курсом 5,23 грн. за 1 дол. США на загальну суму 247902,00 грн. В свою чергу, Позичальник до 2008 року виконував свої зобов'язання по кредитному договору та сплачував кредитні кошти з нарахованими процентами (останній платіж Позичальника був зроблений 09.04.2010р. у сумі 156 дол.США згідно Заяви на переказ готівки № kr58029).

Згідно з вимогами п.3.8. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Кредитором не надано доказів щодо попередження Позичальника про можливі валютні ризики під час надання кредиту в іноземній валюті для споживчих цілей та повернення кредитної заборгованості з нарахованими процентами.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

ЦК України передбачає окремі способи, за допомогою яких сторони за згодою між собою можуть змінити або розірвати договір, зокрема, наданням замість виконання відступного (ст. 600 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 600 ЦК України зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

За умови погашення Позичальником суми в розмірі 9000,00 дол. США Кредитор запропонував Позичальнику розірвати кредитний договір, а також договір іпотеки від 18.04.2005р. №201, за яким квартира фактично могла стати предметом стягнення. Сторонами не обумовлювалося стягнення решти заборгованості з Поручителя, який виступав солідарним боржником за кредитним договором.

Як з'ясовано з матеріалів справи, на момент оформлення угоди щодо припинення кредитних зобов'язань Кредитор надав для підписання Позичальнику договір про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2005р, в якій вказувався пункт щодо списання безнадійної кредитної заборгованості (прощення боргу) в сумі 12 384,40 дол. США.

В той же час Національний банк України встановив Методику визначення безнадійною заборгованості за активними банківськими операціями та постановою Правління Національного інку України від 01.06.2011 №172, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.06.2011 за 722/19460, затвердив Порядок відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву.

Згідно з положеннями Методики НБУ №172 визначена Кредитором сума в розмірі 12384,40 дол. США не може бути віднесена до переліку безнадійної кредитної заборгованості та списаною (прощеною боржнику) за рахунок страхового резерву банку в разі наявності діючої банківської іпотеки та невирішеного судового спору щодо стягнення заборгованості з Позичальника та Поручителя.

В листі Національного банку України від 08.04.2013 р. №18-313/2052/4205 вказано, що на виконання норм підпункту 159.4.1. пункту 159.4 ст.159 Податкового кодексу України Національним банком України розроблено Порядок відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затверджений постановою Правління НБУ від 01.06.2011 р. №172. Згідно з Порядком №172, банк має право відшкодувати (списати) за рахунок резерву безнадійну заборгованість за кредитом, яка включає суму основної заборгованості перед банком та/або нараховані доходи (борг боржника), за якою є прострочення погашення боргу або його частини понад 180 днів.

При цьому НБУ в своєму листі від 08.04.2013 р. зазначає, що відповідно до вимог пункту 7 Порядку №172 списання безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банків до позичальників/контрагентів. Банки зобов'язані вживати заходів щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості, у тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що списання банком безнадійної заборгованості за кредитом Позичальника не є анулюванням його боргу.

Слід зазначити, що на момент списання Кредитором суми в розмірі 12384,40 дол. США в якості безнадійної заборгованості, в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровськ розглядалася цивільна справа № 203/2171/15-ц про стягнення із Позичальника ОСОБА_1 та ПП «Центр міста» кредитної заборгованості. 30.06.2015 р. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ за заявою банку було залишено без розгляду цивільну справу за позовною заявою ПАТ «УКРСОЦБАНК» про стягнення із Позичальника ОСОБА_1 та Поручителя ПП «Центр міста» кредитної заборгованості в сумі 506 663,23 грн.

Як зазначено позивачем та підтверджується матеріалами справи, Кредитор списував не лише заборгованість з основного тіла кредиту, яка реально видавалася Позичальнику, але також списав як безнадійну кредитну заборгованість нараховані проценти та пеню, які не мали реальної фінансової складової та нараховувалися в ході судового розгляду цивільної справи № 203/2171/15-ц.

Договором про внесення змін № 2 до договору кредиту № 40/163-5 від 18.04.2005р. передбачено, з однієї сторони, розірвання кредитного договору, а, з іншої сторони, - прощення (списання) безнадійної кредитної заборгованості, що, на думку суду, суперечить пункту 7 Порядку НБУ №172.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Підписання сторонами договору про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до договору кредиту № 40/163-5 від 18.04.2005р. відбувалося за певних умов, зокрема виконанням Позичальником певних майнових зобов'язань, що притаманні для передачі відступного.

З досліджених матеріалів вбачається, що сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов договору припинення кредитних зобов'язань передачею відступного Кредитору, які передбачені ст. 600 ЦК України, зокрема, щодо розміру відступного, порядку та строків його передачі кредиторові.

В Договорі про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до договору кредиту № 40/163-5 від 18.04.2005р (п.3.2.) Кредитором було вказано, що у разі належного виконання Позичальником умов, які викладені у п.3.1.щодо погашення заборгованості в сумі 9000 дол.США та компенсації витрат на проведену претензійно-позовну роботу в сумі 3654,00 грн., Банк прощенням боргу (стаття 605 ЦК України) звільняє Позичальника від обов'язку сплати залишку заборгованості по кредиту в розмірі 12384,40 дол. США на дату укладення цього Договору. При цьому, Банк повідомляє Позичальника про анулювання (прощення) заборгованості та про обов'язок Позичальника самостійно сплатити податок з доходів фізичних осіб з суми прощеної залишкової заборгованості за кредитом і відобразити такий дохід у річній податковій декларації відповідно до вимог Податкового кодексу України.

В той же час, сума боргу платника, анульованого за самостійним рішенням кредитора, є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та оподатковується за ставками, визначеними п.167.1 ст. 167 ПК України, окрім випадків ведення кредитором претензійно-позовної роботи та стягнення заборгованості за кредитними договорами у судовому порядку.

Як вказувалося вище, на момент укладення сторонами Договору про внесення змін № 2 від 23.06.2015р. до договору кредиту № 40/163-5 від 18.04.2005р. зі сторони Кредитора фактично продовжувалася претензійно-позовна робота по стягненню кредитної заборгованості, процентів та нарахованої пені з Позичальника та Поручителя. До того ж на момент підписання сторонами 23.06.2015р. правочину, сплинув строк позовної давності про стягнення кредитної заборгованості.

В даному випадку, погашення кредитної заборгованості відбувалося не шляхом списання безнадійної кредитної заборгованості - прощенням боргу, а шляхом припинення кредитного зобов'язання передачею Кредитору відступного в сумі еквівалентній 9000,00 дол.США.

З вищевикладеного, суд приходить до висновку, що сума прощеного боргу, до якої входили нараховані проценти та пеня, не може відшкодовуватися Кредитору за рахунок страхового резерву банку, у зв'язку з чим, у Позичальника не можуть виникати, зокрема, податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, яка підлягає сплаті Позичальником до бюджету в сумі 66484,58 грн.

Не маючи правових підстав для прощення безнадійного боргу в ході вирішення цивільно-правового спору, Кредитор за допомогою Договору про внесення змін №2 від 23.06.2015 р. до договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2005р. провів списання нарахованих процентів та пені за рахунок страхового резерву.

Виходячи зі змісту спірних правовідносин та вимог ст. 600 ЦК України, суд вважає, що з переданням відступного припиняються всі зобов'язання по кредитному договору, включаючи і зобов'язання Позичальника по сплаті нарахованої пені та відсотків, тобто це самостійний спосіб припинення зобов'язання. В даному випадку, стверджувати про анулювання (прощення) неправомірно, а тому податковий орган не повинен і донараховувати податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що платник податків ОСОБА_1 не отримав додаткові блага, які б підлягали оподаткуванню згідно п. «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а відтак, винесені податкові повідомлення-рішення не можуть вважатися правомірними.

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Суд зосереджує увагу на тому, що відповідно до норм ПК додаткові блага виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом. Тобто за наслідками, повинно відбутись фактичне отримання грошових коштів або товару. Тобто, за кредитним договором Позичальник (платник податків) отримав від Кредитора (Банку) повернення вже сплачених коштів, проте такий факт матеріалами справи не підтверджений.

Згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Таким чином, під додатковим благом слід розуміти основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

Аналогічної правової позиції дотримувався Вищий адміністративний суд України в Ухвалі від 22.05.2017 року № К 800/28428, в якій зроблені висновки про те, що оподатковуваним доходом платника податку є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком за його рішенням проценти за користування кредитом, не є доходом платника податків. Тому, база оподаткування повинна бути визначена тільки з суми, прощеної (анульованої банком), яку платник податку фактично отримав за банківським кредитом, без врахування процентів.

З вищенаведеного можна зробити висновок, що контролюючим органом ГУ ДФС у Дніпропетровській області не вірно визначена база оподаткування платника податку, оскільки в прощену (анульовану) банком суму у розмірі 12384,40 доларів США згідно п.3.2. договору про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до договору кредиту №40/163-5 від 18.04.2005р. входить як основна заборгованість («тіло кредиту»), так і проценти в сумі 6929,02 доларів США за користування кредитом. В даному випадку, не декларування фізичною особою ОСОБА_1 додаткового блага у вигляді анульовано (прощеної) кредитором суми процентів за користування кредитом не є правопорушенням, відповідно відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності.

Також, суд зазнає про те, що, як вбачається з матеріалів справи, платник податку ОСОБА_1 не отримував від банка повідомлення про припинення зобов'язань щодо погашення боргу та про відсутність претензій від банку. У такому повідомленні мають бути зазначена інформація про прощення (анулювання) боргу та суму прощеного (анульованого) боргу, а також податковий розрахунок суми доходу, нарахованого на користь платника податку за підсумками звітного періоду, у якому такий борг був прощений.

Статтею 165 ПК України визначено перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу. Так, відповідно до пп. 165.1.55 п.165.1 цієї статті визначено, що не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у 2015 році - 609 грн.), та сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Крім того, Законом України від 09 квітня 2015 року № 321-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов'язань», який набрав чинності 07.05.2015, були внесені зміни до Кодексу в частині звільнення від оподаткування операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті.

Так, підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено п. 8 такого змісту: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, непогашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року».

Тобто, не вважається додатковим благом та не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку сума, прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням до закінчення строку позовної давності, відповідно до п. 8 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України.

Згідно кредитного договору від 18.04.2005 року фізичною особою ОСОБА_1 було повернуто (сплачено) банку значно більшу суму коштів, ніж було отримано в якості кредиту, що підтверджується долученими до матеріалів справи Розрахунком Банку (Кредитора) від 26.03.2015року та платіжними квитанціями.

Так, станом на 26.03.2015 року згідно Розрахунку банка фізичною особою ОСОБА_1 було сплачено (повернено) грошових коштів на користь банку, а саме :

- 24885,89 доларів США (сплата строкової заборгованості за кредитом);

- 17859,48 доларів США (сплата відсотків за кредитом);

- 8058,73 доларів США (відсотки сплачені за прострочену заборгованість).

Згідно підписаного Договору про внесення змін №2 від 23.06.2015р. до Договору кредиту №40/163-5 від 18 квітня 2005 року позивачем згідно п.3.1. сплачено на користь банку згідно квитанції № FJB062 від 23.06.2015р. суму 9000,00 доларів США (еквівалент у гривнях 195918,30 грн.) та квитанції № FJB 059 від 23.06.2015р. суму у розмірі 3654,00 грн. за судові витрати банку за позов до місцевого суду по клієнту ОСОБА_1.) Тобто, станом на 23.06.2015 року платником податку - ОСОБА_1 згідно вищезазначеного кредитного договору погашено заборгованість у загальному розмірі 59804,10 доларів США та 3654,00 грн., що значно перевищує суму 47400,00 доларів США взятого кредиту.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що зазначена обставина спростовує висновок податкового органу ГУ ДФС у Дніпропетровській області про отримання платником податку ОСОБА_1 в 2 кварталі 2015 року доходу у вигляді додаткового блага від Банку (кредитор) - ПАТ «Укрсоцбанк» в розмірі 268 983,29 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 715,28 грн. У зв'язку з задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а саме у сумі 715,28 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 02.11.2017р. № , № - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.11.2017р. № , № .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_3) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 715,28 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник