Справа № 826/1409/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2018 року № 826/1409/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України,

Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення №102-17 від 01.11.2017 року,

зобов'язання вчинити дії

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - Відповідач-1), Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (надалі - Відповідач-2), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №102-17 від 01.11.2017 року про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2018 р. відкрито спрощене позовне провадження у справі та запропоновано Відповідачу в п'ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачами протиправно та безпідставно відмовлено у прийнятті заяви, оскільки побоювання Позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекають переслідування з політичних причин.

Відповідач-1 надав відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки було встановлено відсутність переслідувань Позивача за конвекційними ознаками. Попередньо за тими ж обставинами Позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, рішення в судовому порядку не оскаржувалось, а тому як наслідок, враховуючи відсутність нових обставин Відповідачем оскаржувані рішення прийнято правомірними.

Позивачем 13.02.2018 р. подано суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2018 р. Судом відмовлено Позивачу в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на викладене вище, Судом прийнято рішення про розгляд справа в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся з Заявою від 06.03.2016 року №115 до Відповідачів про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням міграційної служби України від 26.05.2017 року №230-17 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_2.

Повторно Позивач звернувся з новою заявою від 04.07.2017 року про визнання його біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту до Відповідача-2.

За результатом розгляду заяви Відповідачем-2 прийнято наказ від 06.07.2017 року №295 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_2.

Враховуючи вказані обставини Позивач звернувся до Відповідача-1 зі скаргою, в якій просив скасувати рішення про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 01.11.2017 року №102-17 Відповідачем-1 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позивач вважає спірне Рішення Відповідача-2 протиправним та таким, що прийнято з порушенням вимог законодавства, звернувся до суду з даним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у якій зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 12 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. N649.

Відповідно до п. 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно п. 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Судом встановлено, що Позивач раніше вже звертався до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Рішенням від 26.05.2017 року №230-17 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону. Вказане рішення Позивачем не оскаржувалось.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься розписка Позивача про те, що він має намір виїхати до іншої країни.

В матеріалах справи міститься Анкета особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017 р. подана Позивачем, в якій зазначено, що Польщею відмовлено у в'їзді для відновлення справи №DPU-420-3017/SU/2 29.06.2017 р. у зв'язку з відсутністю візи.

При цьому, Судом встановлено, що звертаючись повторно до Відповідача-2 гр. Російської Федерації ОСОБА_2 не надав інших обставин та обґрунтувань, ніж ті, які вже були зазначені в першочерговій заяві, за якою прийнято рішення від 26.05.2017 року №230-17.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12.07.2017 р. до ДМС України надійшла скарга ОСОБА_2 на відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатом розгляду, якої ДМС України прийнято рішення «Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 01.11.2017 р. № 102-17.

Відповідач-2 зазначає, що перевіряючи правомірність прийнятого рішення ГУ ДМС в м. Києві, ДМС України було встановлено наступні обставини.

Заявник звертається до територіального органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повторно. На основі всебічного дослідження та аналізу його попередньої заяви ДМС України було прийнято рішення від 25.06.2017 № 230-17 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», при цьому заявник не скористався правом на оскарження вищезазначеного рішення відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону, та 14.06.2017 р., як вбачається з матеріалів справи позивач забрав свої документи у зв'язку із виїздом до іншої країни.

Після отримання документів та рішення про відмову Позивач поїхав до Польщі з метою відновлення розгляду його справи про надання міжнародного захисту.

Проте, прикордонниками Польщі йому відмовлено у розгляді заяви та заборонено в'їзд з відповідними відмітками в паспорті, що зумовило необхідність з повторним зверненням до ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Згідно положення ст. 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 № 2013/32/EU, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті.

Позивачем при подачі нової заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не було зазначено нових фактів або відомостей, а містилося лише посилається на загальну ситуацію з додержанням прав людини в Російській Федерації, яка після прийняття ДМС України рішення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту» від 26.05.2017 р. № 230-17 суттєво не змінилася.

Відповідно до вимог ст.ст. 3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини другої ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижують гідність поводження чи покарання в разі повернення в країну громадянської належності. За час перебування заявника в Україні подій для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті і Закону не виникло.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Під час розгляду справи Позивачем не надано доказів, які б давали змогу встановити, що повторно заява була подана з урахуванням нових фактів або відомостей.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що Позивачем у своїй повторній заяві про надання статусу біженця в Україні не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому наказ ГУ ДМС в м. Києві від 06.07.2017 року №295 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України 01.11.2017 року №102-17 про відхилення відповідної скарги є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук