Справа № 826/15875/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

18 червня 2018 року м. Київ№ 826/15875/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Чудак О.М., суддів К.С. Пащенка, Т.І. Шейко, розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду та клопотання Міністерства культури України про залишення позовної заяви без розгляду,

встановив:

ОСОБА_1 (ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), у якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства культури України від 18.02.2009 №100/0/16-09 «Про затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України», в частині занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України пам'ятки архітектури та містобудування місцевого значення об'єкту культурної спадщини «Будинок прибутковий по АДРЕСА_1», у зв'язку з порушенням частини другої статті 6, статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ;

- зобов'язати Міністерство культури України внести зміни до Державного реєстру нерухомих пам'яток України щодо виключення із зазначеного реєстру об'єкту культурної спадщини «Будинок прибутковий по АДРЕСА_1».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2016 відкрито провадження і адміністративна справа призначена до розгляду.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2017 справу прийнято до провадження і призначено до розгляду.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою від 03.10.2016 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, яка обґрунтована тим, що він дізнався про оскаржуваний наказ з листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.08.2015 №060-060/У-123-3639, який прочитав у квітні 2016 року.

При цьому, в період з 15.05.2015 по 23.11.2015 та з 01.12.2015 по 28.01.2016 брав участь у антитерористичній операції в районі проведення АТО, а відтак, позбавлений був можливості звернутися до суду з позовом у строки, визначені КАС України, що є підставою для визнання даних обставин поважними причинами його пропуску.

Представник відповідача та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача заперечували проти задоволення зазначеної заяви, посилаючись на її необґрунтованість.

Відповідач звернув увагу суду, що жодних причин для поновлення строку звернення до суду, які є поважними у розумінні КАС України, у клопотанні про поновлення пропущеного строку на звернення до суду позивачем не наведено.

Відповідач надав суду копію запиту про надання публічної інформації від 12.02.2015 у якому ОСОБА_1 посилався на оскаржуваний наказ від 18.02.2009, проте з позовом останній звернувся тільки в жовтні 2016 року, тобто через сім років з дати винесення наказу і більше ніж через півтора року після того як дізнався про його існування.

Крім того, Міністерство культури України подало клопотання про залишення позову без розгляду, в якому зазначило, що позивач міг дізнатись про оскаржуваний наказ ще у 2014 році, коли відбулось оновлення Державного реєстру нерухомих пам'яток України, який є відкритим та розміщений на офіційному сайті Міністерства культури України.

В свою чергу суд, дослідивши матеріали справи, при вирішенні поставлених на розгляд суду клопотань, з'ясовуючи питання щодо початку перебігу строку звернення до суду з даним позовом та поважності причин його пропуску, виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України (в редакції до 15.12.2017) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною першою статті 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої вказаної статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство обмежувало право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів конкретно визначеним строком. Це, насамперед, викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Дані строки обмежують час, протягом якого вказані правовідносини можуть вважатися спірним. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд вважає, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного процесу та своєчасного виконання ними передбачених КАС України процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд з прав людини у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України (в редакції до 15.12.2017 та ч. 2 ст. 6 КАС, в редакції після 15.12.2017), суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2016 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд також врахував, що процесуальні норми, якими встановлені скорочені строки звернення до суду, визнані конституційними за Рішенням Конституційного Суду №17-рп/2011 від 13.12.2011. При цьому, Конституційний Суд зазначив, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд встановив, що відповідно до наказу Міністерства культури України №100/0/16-09 від 18.02.2009 «Про затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України» до Державного реєстру нерухомих пам'яток України внесено пам'ятку архітектури та містобудування місцевого значення «Будинок прибутковий по АДРЕСА_1».

Оскаржуваний наказ датований 18.02.2009, проте з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 03.10.2016, тобто поза межами, передбаченого статтею 99 КАС України шестимісячного строку звернення до суду. При цьому, з моменту винесення наказу до моменту подання позову минуло більше 7 років.

В обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що він не був обізнаний з винесення вказаного наказу і дізнався про його існування з відповіді Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.08.2015 №060-060/У-123-3639.

Проте, з запиту про надання публічної інформації від 12.02.2015 вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про існування спірного наказу ще 12.02.2015.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому, «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Підставами для визнання причин пропуску строку звернення із даним позовом поважними, визнаються лише обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Оскільки, дане поняття за своєю суттю є оціночним, суд у кожному конкретному випадку має надати правову оцінку відповідним обставинам та, як наслідок, визначити, чи можуть такі обставини бути визнані поважними.

Європейський Суд з прав людини у Справі «Пономарьов проти України» зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Належних доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованих причин, що перешкоджали звернутися у строки, встановлені частиною другою статті 99 КАС України, позивачем не надано, а судом не встановлено.

У клопотанні про поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, тобто обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Позивач пояснив, що в період з 15.05.2015 по 23.11.2015 та з 01.12.2015 по 28.01.2016 брав участь у антитерористичній операції в районі проведення АТО і був позбавлений можливості звернутись до суду з позовом у строки, визначені КАС України.

Суд оцінив вказану обставину та вважає її поважною, однак враховує, що в лютому 2015 року позивач вже був обізнаний про спірний наказ і міг його оскаржити до 15.05.2015. Крім того, повернувшись із зони АТО 28.01.2016 останній не звернувся до суду у шестимісячний строк, а подав позов лише у жовтні 2016.

Більше того, відсутні і будь-які докази, які б свідчили про те, що навіть лист Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.08.2015 №060-060/У-123-3639 ОСОБА_1 прочитав лише 03.04.2016 (як зазначено у його заяві про поновлення строку звернення до суду від 03.10.2016) чи 02.05.2016 (як зазначено у його заяві до заяви про поновлення строку звернення до суду від 28.02.2018).

Як вбачається із долучених до матеріалів справи документів, житловий будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради, та віднесений до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Іще з 1992 року поставало питання щодо визнання його Київською міською державною адміністрацією непридатним для проживання, у 2000 році встановлення невідповідності його санітарним і технічним нормам, та в подальшому, відселення мешканців.

Наказом Управління охорони пам'яток історії культури та історичного середовища від 26.10.2001 №143 розглядуваний у даній справі будинок визнано ново виявленою пам'яткою архітектури, а відповідно до оскаржуваного наказу відповідача від 18.02.2009 занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Як пояснив сам позивач, з переліком пам'яток архітектури місцевого значення, які занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, який розміщений на офіційній веб-сторінці Міністерства культури України у формі файлу формату Word він ознайомився у грудні 2014 року.

Після цього мало місце ряд звернень до різних органів. Так, на звернення до Управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2014 ОСОБА_1 отримав відповідь від 30.12.2014 №066/08-3494, на звернення від 12.02.2015 відповідь від 17.02.2015 №066-511, на звернення від 12.01.2015 відповідь від 11.02.2015 №066-429.

На звернення до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації позивач отримав лист від 21.01.2015 №109-109/ОПП/9.16, а на звернення до Міністерства культури України отримав відповідь від 03.03.2015 №81/10-2/55-15 з копією облікової документації на пам'ятку місцевого значення - будинок по АДРЕСА_1

Матеріали справи містять також заяву ОСОБА_1 до Управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2015, відповідь Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.10.2015 №109-109/ОПП/У-1013, відповідь Міністерства культури України від 15.12.2015 №1816/10/53-15 на звернення від 01.12.2015, тобто у період перебування ОСОБА_1 в районі проведення АТО.

Дані обставини свідчать про обізнаність позивача із оскаржуваним наказом Міністерства культури України, в тому числі з обліковою документацією на пам'ятку, обставинами щодо отримання свідоцтва про реєстрацію об'єкта культурної спадщини та в цілому врегулюванням даних відносин пам'яткоохоронним законодавством, а відтак, і можливість звернутися до суду.

При цьому, фактично порушені права позивач обґрунтовує не віднесенням об'єкта до культурної пам'ятки, а неможливістю за присвоєного спеціального статусу провести реконструкцію будинку.

За правилами, встановленими статтею 100 КАС України такий адміністративний позов залишається без розгляду, про що постановляється ухвала.

Згідно з пунктом дев'ятим частини першої статті 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Як вказано судом вище, відповідно до пункту 10 частини 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, у частині першій статті 122 КАС України (в редакції після 15.12.2017) зазначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З системного аналізу положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання вказаних позивачем причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Крім того, в ході розгляду даної справи суд з'ясував, що у період видання спірного наказу позивач не мав жодного відношення до будинку АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 у 2009 році не мав ні права власності, ні права володіння нерухомим майном у вказаному будинку (у тому числі не проживав у ньому).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - з копії паспорту та копії договору дарування частини квартири - місцем реєстрації позивача є інше житло, а не квартира у будинку АДРЕСА_1. Тобто, право власності на частину квартири у вказаному будинку набуто позивачем на підставі договору дарування у 2013 році, через 4 роки після прийняття спірного наказу.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, враховуючи, що поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено, суд вважає, що наявні підстави для задоволення клопотання Міністерства культури України про залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 122, 123, 240, 248, 254 КАС України,

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та його поновлення - відмовити.

Клопотання Міністерства культури України задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295-297 цього ж Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя О.М. Чудак

Суддя К.С. Пащенко

Суддя Т.І. Шейко