Справа № 296/5155/17
Суддя: Сингаївський О. П.
Дата ухвалення: 2018-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 296/5155/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участі секретаря судового засідання Галіцької А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України за участі третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення та дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Корольовського районного суду м. Житомира звернувся позивач із вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати пункт 23 рішення Міністерства оборони України про направлення його документів на доопрацювання, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 03.06.2017 № 42;

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови (від 11.04.2017 за № 248/3/61284) йому у призначенні з 27.02.2017 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати йому з 27.02.2017 одноразової грошової допомоги як особі звільненій з військової служби - інваліду 2 групи, внаслідок поранення, контузії та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року встановлення йому інвалідності - 01.01.2017, відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року N 975 з урахуванням того, що ним було подано до заяви до Житомирського ОМВК від 20.03.2017 повний перелік документів передбачений законодавством;

- зобов`язати відповідача подати, протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що право на одноразову грошову допомогу у нього виникло після встановлення йому ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок поранення, контузії та захворювання пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.

20.03.2017 він звернувся із заявою до Міністерства оборони України через Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат щодо виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи.

Комісією Міністерства оборони України розглянуто питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги і прийнято рішення про повернення його документів на доопрацювання, у зв`язку з тим, що у нього відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, з огляду на відсутність повного пакету документів.

Вважаючи підстави невиплати одноразової грошової допомоги необґрунтованими, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся із позовом до суду.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2017 року провадження у справі за вказаним позовом було відкрито і призначене судове засідання.

Відповідачем і третьою особою у встановлений строк було надано суду відзиви (заперечення, заяви) на позовну заяву.

Представники Міністерства оборони України та Житомирського обласного військового комісаріату заперечили проти задоволення позовних вимог, вказавши на правомірність відмови у нарахуванні та виплаті позивачу вказаної грошової допомоги, оскільки позивачу встановлена 2 група інвалідності понад дворічний термін з часу первинного його встановлення (3 група) і підстав для здійснення доплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зміною групи інвалідності немає. Крім того, позивач не є громадянином України, а Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на який посилається позивач, поширюється лише на громадян України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 , який був 24 квітня 1981 року призваний комісією при Житомирському міському військовому комісаріате Житомирської області на діючу військову службу до 25 травня 1983 року (а. с. 16), в період з 03.06.1982 по 25.05.1983 проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях (а. с. 17), під час яких отримав поранення, що підтверджується довідками до Актів огляду МСЕК серії 10 ААБ від 05.11.2012 та серії 12 ААА від 27.02.2017 (а. с. 21, 22).

Протоколом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 08.02.2012 № 168 було встановлено, що отримані позивачем поранення, контузія та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 18).

05.11.2012 Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією № 2 позивачу було встановлено 3 групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії та захворювання пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а. с. 21).

При цьому одноразова грошова допомога та інші компенсаційні виплати, відповідно до законодавства України, у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності, позивачу не призначались та не виплачувались, доказів протилежного суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на сьогоднішній день є громадянином Республіки Литви, має право на постійне проживання на території України і з 15.03.2011 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданої 05.05.2014 органом № 1801 (а. с. 14).

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

27.02.2017 Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією № 2 позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії та захворювання пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а. с. 22) і Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира ОСОБА_1 було встановлений статус інваліда (ветерана) війни 2 групи (А. С. 27).

Отже, з огляду на викладене, у позивача з 27 лютого 2017 року виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року.

Після чого, позивач 20.03.2017 звернувся із заявою до Міністерства оборони України через Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат щодо виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи (а. с. 23).

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, розглянуто питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги і прийнято рішення про повернення документів на доопрацювання, у зв`язку з тим, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги так, як відсутній повний пакет документів,

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі стосуються порядку та підстав призначення і нарахування одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців, як складової їх соціального захисту, регулюються правовими нормами Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст.1 Закону № 2011-XII).

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , як громадянину Республіки Литви, друга група інвалідності була встановлена 27.02.2017 Міністерством охорони здоров`я України внаслідок поранення, контузії, захворювань пов`язаних з виконанням службових обов`язків в країнах де велися бойові дії та Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира наданий статус ветерана війни.

З витягу з протоколу № 163 від 08.02.2012 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв вбачається, що поранення у позивача виникли в 1982 році, тобто під час несення служби в лавах Збройних Сил Радянського Союзу.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів.

Крім цього, відповідно до положень статті 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на:

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 № 1427-XII, Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991.

Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991.

З матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР в Афганістані.

Отже, позивач не може надати суду документ, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були.

Крім цього, відповідно до положень Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, яке затверджено постановою КМУ № 393 від 17.07.1992, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що законодавець прирівнює соціальний захист військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.

З акту МСЕК серії12 ААА № 782122 від 27.02.2017 встановлено, що причиною поранення та захворювання є виконання позивачем обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

За наведених обставин, суд вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності, яка передбачена ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, травми, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності.

Таким чином, із встановленням позивачеві 2 групи інвалідності, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, він має право на одноразову грошову допомогу згідно з положеннями ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», розмір якої визначається відповідно до ст.16-2 вказаного Закону.

В силу п.1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.

Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 по справі № К/800/40725/15.

Статтею 16-4 Закону України № 2011-XII встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідачем не навів жодних аргументів та доказів на підтвердження того, що за приписами ст.16/4 Закону України № 2011-XII, наявні підстави для відмови позивачу у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги.

З огляду на викладене, суд відхиляє аргументи відповідача та доходить висновку, що позивачем у відповідності з пунктом 11 Порядку № 975 подані всі необхідні документи, які підтверджують обставини та причини поранення та відповідачем необґрунтовано прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Отже, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 стосовно ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно ст.ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 276/322/17.

Щодо вимог позивача про покладення на відповідача обов`язку подати до суду звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, за приписами ч.1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України судовий контроль за виконанням судового рішення є правом суду, а не обов`язком.

У зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про зобов`язання відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч.1, 2 ст.76 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Корольовський районний суд м. Житомира

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати пункт 23 рішення Міністерства оборони України про направлення документів ОСОБА_1 на доопрацювання, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 03.06.2017 № 42.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови (від 11.04.2017 за № 248/3/61284) ОСОБА_1 у призначенні з 27.02.2017 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 з 27.02.2017 одноразової грошової допомоги як особі звільненій з військової служби - інваліду 2 групи, внаслідок поранення, контузії та захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року встановлення йому інвалідності - 01.01.2017, відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року N 975 з урахуванням того, що ним було подано до Житомирського ОМВК від 20.03.2017 повний перелік документів передбачений законодавством.

В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

П.п.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Cуддя О. П. Сингаївський