Справа № 564/2622/17
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 564/2622/17
ПОСТАНОВА

іменем України

"12" червня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Кузьменко Л.В.

ОСОБА_1,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від "20" лютого 2018 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Костопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії , -

суддя в 1-й інстанції - Цвіркун О.С.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м.Костопіль,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Костопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у поновлені виплати раніше призначеної пенсії позивачу та просила зобов'язати Костопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити їй виплату пенсії починаючи з 07 жовтня 2009 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексацій пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що постійним місцем проживання позивачки є США. У відповідності до п. 2, ч. 1 ст. 49 та ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_2 було призупинено виплату раніше призначеної їй пенсії. Проте, 07 жовтня 2009 року Конституційним Судом України було постановлено рішення, яким вищенаведені приписи вказаного Закону України визнані неконституційними.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від "20" лютого 2018 р. позовну заяву ОСОБА_2, місце проживання в США за адресою 4713 154 th PL SW, Lynnwood, WA 98087 до Костопільського об'єднання управління Пенсійного фонду України Рівненської області, вул. Бурова, 17а/3, м. Костопіль, Рівненська обл., 35000, про визнання неправомірними дій та зобов'язання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії - задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Костопільського об'єднання управління Пенсійного фонду України Рівненської області, які полягали у відмові поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язано Костопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 починаючи з 16 жовтня 2017 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнуто з Костопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов'язати Костопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату пенсії починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що прийняття Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року є безумовною підставою для поновлення конституційного права позивача на поновлення виплати раніше призначеної пенсії, яке було порушено, саме з 07.10.2009 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 2003 році було призначено пенсію за віком, що підтверджується копією посвідчення серії АБ№677431 (а.с. 11).

У зв'язку з виїздом ОСОБА_2 на постійне місце проживання у США, останній було припинено виплату пенсії за віком та було здійснено виплату пенсії за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон, пенсія позивачці була виплачена по 30.06.2008 року.

Встановлено, що виплату пенсії позивачці було припинено на підставі ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи викладене представник позивача 16 жовтня 2017 року звернувся до Костопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про поновлення ОСОБА_2 виплати раніше призначеної пенсії за віком (а.с. 6).

Листом № 3102/03 від 21.11.2017 року позивачу було відмовлено у поновлені виплати пенсії (а.с. 12).

Відмовляючи у поновлені виплати пенсії відповідач зазначив, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок), передбачено, що підставою для поновлення пенсійних виплат є особисте звернення особи, якій припинена виплата пенсії, подача заяви у встановленій формі, надання документів, що впливають на розмір пенсії. В пункті 2.9 Порядку зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). У відповідності до п. 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Крім того, в п. 2.23 Порядку зазначено, що документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Враховуючи, що вищевказані документи надано не було, відповідач прийшов висновку, що підстав для поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком не має.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача стосовно відмови позивачу у відновленні пенсії є протиправними, однак, прийшов до висновку про необхідність застосування ст. 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Розглянувши та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проживаючи в США, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у неї виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права у порядку та строки встановленому законом. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виходячи з приписів статей 122 КАС України, права позивача підлягають захисту з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 її представник звернувся до відповідача лише 16.10.2017 року, саме цю дату суд визнає як таку, коли особа дізналася про порушення своїх прав, а тому суд вважає за вірне поновлення виплати пенсії призначити саме з цієї дати, а не з дати прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

На підставі викладеного, колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від "20" лютого 2018 р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Л.В. Кузьменко

ОСОБА_1

Повне судове рішення складено "12" червня 2018 р.