Справа № 826/15424/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року № 826/15424/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Прокопенко О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доІрпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, Міністерства юстиції України
про визнання протиправними та скасування висновку та наказу, зобов'язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі по тексту - відповідач-1, Ірпінська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області), Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач-2) в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати висновок Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_1;

- визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства юстиції України від 06 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу міжнародної правової допомоги у цивільних справах Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 листопада 2017 року;

- зобов'язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний висновок відповідача-1 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки про факт наявності права власності на частину квартири, яку ОСОБА_1 не відобразила в декларації за 2013 рік, остання дізналась лише у 2015 році, про що було повідомлено відповідача-1 у поясненнях 26 січня 2015 року. Також позивач стверджує, що при складенні оскаржуваного висновку відповідачем-1 не враховано істотних умов життя ОСОБА_1, адже вона з 2011 року по 2013 рік перебувала у декретній відпустці та їй нараховувалась державна допомога при народженні дитини, а платежі за іпотечним кредитом здійснював чоловік позивачки.

На думку позивача, майно, вказане у декларації за 2013 рік набуте із законних джерел.

Додатково позивач повідомила, що відповідачем-1 порушено строки повідомлення позивача про виявлення невідповідностей у декларації, а також не здійснено повного та всебічного аналізу наявної у контролюючого органу податкової інформації щодо доходів, отриманих особою, стосовно якої проводиться перевірка.

Крім того, позивач зазначила, що під час проведення додаткової перевірки орган перевірки не відбирав у неї нові пояснення.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача-1 повідомив, що оскаржуваний висновок є правомірним, оскільки за результатами проведеної перевірки позивача встановлено, що у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік вказано недостовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які не відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) позивача.

Представник Міністерства юстиції України в наданому відзиві на позовну заяву зазначив, що інформація про недостовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та/або невідповідність вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації, або виявлених органами державної фіскальної служби у процесі проведення перевірки є підставою для застосування заборони лише з урахуванням обов'язкових умов, що таке майно (майнові права) було набуте за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини 1 статті 2 Закону України «Про очищення влади» і його вартість не відповідає доходам, отриманим із законних джерел.

Представник відповідача-2 вказує, що твердження позивача про порушення відповідачем-1 передбаченого Законом України «Про очищення влади» порядку перевірки є безпідставними та необґрунтованими.

Також представник відповідача-2 повідомив, що звільнення позивача відбулось у порядку, визначеному пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», який є спеціальним законом і його норми є нормами прямої дії та визначають чіткий перелік посад та умови його застосування. Тобто, перебування особи більше року на одній з таких посад безумовно тягне її звільнення, яке не є звільненням за ініціативою органу та/або керівника органу та яке передбачено вимогами статті 40 Кодексу законів про працю України, а здійснено на підставі однієї із загальних підстав припинення трудових правовідносин - пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 06 березня 2018 року позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечували проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з 27 жовтня 2006 року працювала у Міністерстві юстиції України.

З 08 вересня 2015 року позивач обіймала посаду головного спеціаліста відділу міжнародної правової допомоги у цивільних справах Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви позивача від 13 листопада 2014 року Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у м. Києві проведено перевірку відомостей, визначених пунктом 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до матеріалів особової справи, для проведення перевірки отримано запит на проведення перевірки, копію декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік, копію заяви ОСОБА_1 про проведення перевірки, а також копії документів, що посвідчують особу.

Представник відповідача-1 зазначив, що запити про надання відомостей щодо ОСОБА_1 надсилались до: ЦБД ДРФО за формою 1 ДФ «Про суму виплачених доходів і утриманих з них податків фізичних осіб»; реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області; Державного агентства земельних ресурсів України; Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування міст Буча та Ірпінь при УДАІ ГУ МВС України у Київській області; Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті; Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку; Державної авіаційної служби України; Міністерства юстиції України.

За результатами розгляду запитів, направлених Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області встановлено, що відповідно до відомостей, зазначених у декларації ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), їй протягом 2013 року нараховано та виплачено дохід в сумі 21 508,00 грн., у т.ч. заробітна плата - 16 258,00 грн., матеріальна допомога - 5 250,00 грн.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів позивачу протягом 2013 року податковими агентами нараховано та виплачено доходи в сумі 16 258,00 грн. в т.ч. заробітна плата в сумі 16 258,00 грн.

Також, реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області повідомлено, що згідно даних, вказаних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні. При цьому, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна наявні записи, внесені на підставі договору іпотеки №2574 від 29 квітня 2008 року, яким зареєстровано домоволодіння та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5. Крім того, на підставі договору іпотеки №2973 від 26 серпня 2005 року зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) та позивача.

Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області також повідомлено, що у Державному реєстрі іпотек наявні записи, внесені на підставі договору іпотеки №2574 від 29 квітня 2008 року зі строком виконання 10 квітня 2038 року, зареєстровано домоволодіння та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5. Іпотекодержателем виступає ВАТ «Універсал Банк» () м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19. Також, на підставі договору іпотеки №2973 від 26 серпня 2005 року зі строком виконання 25 серпня 2008 року, зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_1. Іпотекодавець - ОСОБА_1, боржник за основним зобов'язанням - ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2), іпотекодержатель - АППБ «Аваль», м. Київ, вул. Лєскова, 9.

Згідно даних, зазначених у Реєстрі прав власності на нерухоме майно у приватній власності на підставі договору купівлі-продажу №2570 від 29 квітня 2008 року є домоволодіння (будинок побудований в 2007 році, акт вводу в експлуатацію від 26 березня 2008 року) за адресою: АДРЕСА_5.

Відповідно до даних декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік позивача відображено: земельна ділянка площею 2400,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5; квартира площею 45 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Державне агентство земельних ресурсів України повідомило, що відповідно до даних державного земельного кадастру та інформації наданої територіальними органами Держземагентства у районах за ОСОБА_1 земельні ділянки не зареєстровані.

Центр надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування міст Буча та Ірпінь при УДАІ ГУ МВС України у Київської області повідомив, що станом на 01 січня 2014 року за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані.

Державна інспекція України з безпеки на морському та річковому транспорті - інформація не надана.

Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку повідомила, що відомості відсутні.

Державна авіаційна служба України повідомила, що у Державному реєстрі цивільних повітряних суден України повітряні судна ніколи не були зареєстровані.

26 грудня 2014 року Ірпінська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області надіслала позивачу запит №33/Х/173, в якому просила не пізніше п'ятнадцятого робочого дня, що настає за днем надходження запиту, надати пояснення щодо причин виникнення недостовірностей та/або невідповідностей зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік та надати копії документів, які підтверджують зазначені у декларації відомості.

У відповідь на даний запит ОСОБА_1 надала пояснення від 26 січня 2015 року, в яких зазначила, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 належить їй на підставі договору дарування від 05 грудня 2003 року, на підтвердження чого надано копію такого договору.

Щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, 1/4 якою володіє позивач, остання пояснила, що у 1999 році її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно договору дарування передали зазначену квартиру в дар брату позивача - ОСОБА_4 Оскільки на той час позивач була неповнолітня, у її володінні залишилось 1/4 частки цієї квартири. Про цей, як стверджує позивач, їй стало відомо лише у 2015 році, а відтак у момент подання декларації за 2013 рік про факт володіння вказаним майном позивачу було не відомо.

Стосовно грошових коштів, які позивач задекларувала як матеріальну допомогу, отриману у 2013 році, позивач повідомила, що вказана допомога була перерахована як допомога при народженні дитини та допомога по догляду за дитиною, оскільки частину 2013 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

27 січня 2015 року відповідачем-1 складено висновок про результати достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади», з якого вбачається, що з урахуванням наявної інформації, за результатами проведеної перевірки ОСОБА_1 встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного (вказаних) ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік, набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», не відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1.

В подальшому, Міністерством юстиції України складено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», з якої вбачається, що за результатами проведеної перевірки до ОСОБА_1 застосовується заборона, що визначена частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного частиною 8 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

06 листопада 2017 року Міністерством юстиції України видано наказ №4311/к, на підставі якого ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу міжнародної правової допомоги у цивільних справах Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права 06 листопада 2017 року з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», відповідно до пункту 8 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Крім того, пунктом 2 даного наказу передбачено, що стосовно ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», на період 10 років з дня набрання чинності цим Законом.

Незгода позивача із висновком відповідача-1 та наказом відповідача-2 зумовила її звернення до суду з відповідним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі по тексту - Закон України від 16 вересня 2014 року №1682-VII), очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_7, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 2 вказаного Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади.

Частиною 1 статті 6 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII передбачено, що особа, яка претендує на зайняття посади, визначеної пунктами 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подає власноручно написану письмову заяву, якою повідомляє про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до цього Закону.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем подано відповідну заяву від 13 листопада 2014 року щодо проведення перевірки відомостей, визначених пунктом 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до частини 10 статті 5 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, у разі встановлення за результатами перевірки недостовірності відомостей, визначених пунктом 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, протягом трьох робочих днів з дня виявлення всіх недостовірностей та/або невідповідностей, але не пізніше ніж на тридцятий день з дня отримання запиту та копії декларації особи, повідомляє про них особу, стосовно якої проводиться перевірка. Особа, стосовно якої проводиться перевірка, не пізніше ніж на п'ятнадцятий робочий день з дня отримання нею відповідного повідомлення надає письмове пояснення за такими фактами та підтверджуючі документи, які є обов'язковими для розгляду та врахування відповідним органом при підготовці висновку про перевірку.

Аналогічні положення містяться в пункті 12 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 5 Закону України «Про очищення влади», та форми висновку про результати такої перевірки, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 03 листопада 2014 року №1100, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 листопада 2014 року за №1385/26162 (далі - Порядок №1100).

Частиною 11 та 12 статті 5 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII визначено, що орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини 5 цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

Аналогічна норма міститься у Порядку №1100.

Відповідно до пункту 14 статті 5 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2015 року ОСОБА_1 надала на адресу Департаменту з питань люстрації Міністерства юстиції України пояснення, відповідно до яких додатково стосовно майна, придбаного у 2008 році на підставі договору іпотеки зазначила, що з 2008 року по 2010 рік перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8, з яким у 2010 році зареєструвала шлюб. Згідно довідки про доходи ОСОБА_9 у 2013 році він працював фінансовим директором ТОВ «Агросіті-Інвест» та його сукупний дохід склав 521804,07 грн. Тобто, виплати щодо кредиту та відсотків по ньому відбувалась за рахунок заробітної плати ОСОБА_9

Стосовно наявного у позивача майна, а саме 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII перевірці підлягають: 1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону; 2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

В силу підпункту 3 пункту 3 Порядку №1100 проведення перевірки фактично полягає в:

аналізі наявної в контролюючого органу податкової інформації щодо доходів, отриманих особою, стосовно якої проводиться перевірка, з метою з'ясування джерел їх отримання, в тому числі щодо повноти їх відображення в декларації;

порівнянні відомостей про вказане в декларації майно (майнові права), набуте (набуті) особою, стосовно якої проводиться перевірка, за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону, з наявною в контролюючого органу податковою інформацією про майно (майнові права) такої особи з метою з'ясування достовірності відомостей щодо його (їх) наявності;

порівняльному аналізі наявної інформації з метою з'ясування відповідності вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації, набутого (набутих) особою, стосовно якої проводиться перевірка, за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

За правилами частини 10 статті 5 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, у разі встановлення за результатами перевірки недостовірності відомостей, визначених пунктом 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, протягом трьох робочих днів з дня виявлення всіх недостовірностей та/або невідповідностей, але не пізніше ніж на тридцятий день з дня отримання запиту та копії декларації особи, повідомляє про них особу, стосовно якої проводиться перевірка. Особа, стосовно якої проводиться перевірка, не пізніше ніж на п'ятнадцятий робочий день з дня отримання нею відповідного повідомлення надає письмове пояснення за такими фактами та підтверджуючі документи, які є обов'язковими для розгляду та врахування відповідним органом при підготовці висновку про перевірку.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що органи ДФС здійснюють перевірку осіб, зазначених у пунктах 1-10 частини 1 статті 2 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII за двома критеріями: 1) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру; 2) відповідність вартості майна (майнових прав), набутого за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

При цьому, під час проведення перевірки, передбаченої Законом України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, контролюючим органом має бути встановлена не лише невідповідність відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, а й також врахований час набуття майна та незаконність джерел таких доходів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1998 року, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 21 травня 1998 року в реєстрову книгу за номером 263, позивачу разом із її батьками - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та братом - ОСОБА_4 належить на праві власності по 1/4 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дане свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 14 травня 1996 року №1333.

В подальшому, 22 червня 1999 року на підставі договору дарування батьки позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6 подарували по 1/4 долі, а ОСОБА_4 прийняв в дар 1/2 долю квартири АДРЕСА_1.

Наведене свідчить, що право власності у позивача на 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 виникло ще у 1998 році.

Суд зазначає, що інформація про недостовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та/або невідповідність вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації, або виявлених органами державної фіскальної служби у процесі проведення перевірки, не може бути підставою для застосування заборони без врахування обов'язкових умов, що таке майно (майнові права) було набуте за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, і його вартість не відповідає доходам, отриманим із законних джерел.

Отже, не зазначення у декларації майна не тягне за собою настання відповідальності за Законом України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, оскільки питання декларування доходів певних осіб врегульовано у цьому випадку Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача щодо протиправності висновку відповідача-1 щодо зазначення, що у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік вказано недостовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які не відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1.

Разом з тим, стосовно висновків щодо не відображення у декларації за 2013 рік суми погашення процентів іпотечного договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №065-2008-1391 (на придбання майна), згідно умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 135000,00 грн. швейцарських франків, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 9,95 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватись згідно умов цього договору. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 657 549,36 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена у іноземній валюті.

Пунктом 1.1.1 договору визначено, що за користування коштами понад встановлений строк нараховується процентна ставка в розмірі 29,85 % річних.

Відповідно до пункту 1.2 строк договору кредитування за цим договором становить період - з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10 квітня 2038 року включно (що є датою остаточного погашення всієї суми кредиту). Строки та терміни надання та погашення кредиту визначається умовами цього договору.

Згідно з пунктом 2.4 договору погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Під терміном «щомісячний платіж» сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період.

Позичальник зобов'язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно пункту 2.1.3 даного договору. Позичальник доручає кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості позичальника у порядку та черговості, визначених пунктом 2.8 цього договору та іншими умовами цього договору.

Пунктом 3.1 даного договору передбачено, що за умовами даного договору позичальник зобов'язується в забезпечення повернення кредиту, процентів, комісій, неустойки та інших штрафних санкцій, а також інших платежів, передбачених даним договором, у тому числі витрат, понесених кредитором у випадку звернення стягнення на заставлене майно, протягом 1-го календарного дня з дати укладання цього договору забезпечити належне оформлення договору (ів) іпотеки, та/або при необхідності договору (ів) поруки, та/або договору (ів) страхування заставленого майна. Під «належним оформленням договору (ів) застави, договору (ів) поруки, договору (ів) страхування» сторони розуміють підписання позичальником та/або іншими третіми особами договору (ів), нотаріальне посвідчення (за угодою сторін або відповідно до законодавства), іншу передбачену законодавством процедуру реєстрації відносин.

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_5; порука фізичної особи - ОСОБА_8; порука фізичної особи - ОСОБА_5. У забезпечення виконання зобов'язання позичальника за цим договором можуть укладатись інші договори, не зазначені в цьому пункті договору.

29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, згідно умов якого у відповідності до статті 18 Закону України «Про іпотеку» та у зв'язку з тим, що іпотекою забезпечується повернення кредиту, наданого іпотекодержателем для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, цей договір укладається одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 149,2 кв.м., житловою площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та земельну ділянку, на якій розташоване вказане домоволодіння.

Відповідно до вимог статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз наведених норм та фактичних матеріалів справи свідчить, що згідно вказаних договорів саме позивач взяла на себе зобов'язання щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених кредитним договором, а також щодо сплати процентів за іпотечним договором. При цьому, позивачем не вносились жодні зміни у вказані договори в частині заміни позичальника та/або іпотекодавця.

Так, відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Як уже зазначалось вище, у кредитному договорі вказано, що забезпеченням виконання зобов'язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, є, зокрема, порука фізичної особи - ОСОБА_8. У забезпечення виконання зобов'язання позичальника за цим договором можуть укладатись інші договори, не зазначені в цьому пункті договору.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника (позивача) було укладено лише іпотечний договір, а договір поруки між позивачем та фізичною особою - ОСОБА_8 не укладався, а відтак посилання позивача на те, що саме ним сплачувались платежі за іпотечним договором, не є належним та правовим обґрунтуванням не зазначення суми погашених відсотків за іпотечним кредитом у розділі фінансові зобов'язання.

Позивач, будучи державним службовцем, повинна була усвідомлювати весь обсяг відповідальності та фінансових зобов'язань, які вона взяла на себе на підставі укладених кредитного та іпотечного договорів.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд вважає, що у вказаній частині висновок Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 є правомірним, а отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України видано на підставі довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, яка, в свою чергу, складена на підставі висновку, правомірність прийняття якого встановлена судом вище, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування такого наказу та похідних від нього вимог щодо поновлення позивача на попередній посаді.

Також, суд зазначає, що позивача звільнено з посади на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII, який є спеціальним нормативно-правовим актом у межах спірних правовідносин.

Стосовно доводів позивача щодо звільнення її в період непрацездатності, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

При цьому, перелік підстав, за яких працівник звільняється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведено в частині 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Водночас, в даному випадку позивача звільнено із займаної посади на підставі однієї із підстав припинення трудового договору - з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

За таких обставин, доводи позивача в даній частині не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

Щодо позовних вимог до відповідача-2 про зобов'язання вилучити відомості стосовно позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», суд зазначає наступне.

Порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього регулюється Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року №1704/5 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 4 розділу І Положення, держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (далі - Держатель).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ Положення внесенню до Реєстру підлягають відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу є:

- надходження до Держателя від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», інформації про звільнення особи з посади;

- надходження до Держателя від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини 1 статті 2 Закону України «Про очищення влади», інформації про неподання заяви такої особи у строк, передбачений частиною 2 статті 4 Закону України «Про очищення влади»;

- надходження до Держателя із Державної судової адміністрації України електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили;

- надходження до Держателя від органів, що здійснюють перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 та 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», перелік яких затверджений Кабінетом Міністрів України, копії висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5 Закону України «Про очищення влади»;

- надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену статтею 6 Закону України «Про очищення влади» перевірку, копії висновку про встановлення перевіркою факту належності особи до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, визначені частинами 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з пунктом 5 розділу ІІ Положення пiдставою для вилучення з Реєстру вiдомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя вiд органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевiрку, обґрунтованого рiшення про скасування результатiв перевiрки, яке свiдчить про вiдсутнiсть пiдстав для застосування до особи, яка проходила перевiрку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», вiдповiдне судове рiшення, а також випадки, визначенi законом.

Оскільки в ході розгляду даної справи відносно позивача встановлено наявність підстав, передбачених пунктами 10, 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади», для застосування заборони відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади», позовні вимоги про вилучення стосовно позивача відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, покладений на них обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконали, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко