Справа № 803/484/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року

Київ

справа №803/484/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3716/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,

учасники справи:

представник позивача - Смоленський Д.П.,

представник відповідача - Ярошик Т.В.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 квітня 2013 року (суддя - Лозовський О.А.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року (судді: Яворський І.О. (головуючий), Кухтей Р.В., Клюба Р.В.) у справі №803/484/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сальве" до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сальве" (далі - позивач, ТОВ «Сальве») звернулось до суду з позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 1 жовтня 2012 року №.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Сальве» посилається на помилковість висновків контролюючого органу щодо не врахування у доходах позивача грошових коштів у розмірі 239 753,16 грн, які надійшли на рахунок позивача після ліквідації Львівської філії ТОВ «Сальве», оскільки, кошти, що надійшли на рахунок юридичної особи від її відокремленого підрозділу, не включаються до складу доходів при визначенні об'єкта оподаткування податком на додану вартість.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 5 квітня 2013 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 1 жовтня 2012 року № у частині визначення податкового зобов'язання в сумі 96 830,43 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 435,86 грн витрат по сплаті судового збору.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким задоволено адміністративний позов. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення 1 жовтня 2012 року №.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що податкове законодавство не містить положень, які б обмежували суму амортизаційних відрахувань з переданих в оренду основних засобів, сумою доходу (орендної плати), отриманого від такої оренди. Крім того, зважаючи на відсутність доказів того, що отримані кредитні кошти були використані позивачем не у господарській діяльності, беручи до уваги положення ПК України , який спеціально не обмежує розмір податкових витрат по відсотках за користування кредитними коштами в зв'язку з наданням підприємством безвідсоткових позик або ж розміщенням частини коштів на депозитних рахунках, суд дійшов висновку про використання кредитних коштів позивачем в господарській діяльності і, як наслідок, наявність права на віднесення до податкових витрат нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 квітня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Сальве» у повному обсязі.

У доводах касаційної скарги відповідач посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи зважаючи на віднесення позивачем до складу витрат суми, яка не підтверджена первинними бухгалтерськими документами; протиправне включення позивачем до складу витрат різниці сум між відсотками по кредиту та депозиту, що свідчить про здійснення позивачем таких операцій для отримання податкової вигоди без мети здійснення господарської діяльності; операції проведені позивачем по оренді приміщення призвели до завищення амортизаційних витрат та виникнення збитків в податковому обліку.

Касаційний розгляд справи проведено у судовому засіданні, відповідно до статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що уповноваженими особами контролюючого органу проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Сальве» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 1 жовтня 2010 року по 31 березня 2012 року, про що складено акт від 10 вересня 2012 року №4351/22-1/20148147, яким встановлено порушення позивачем вимог пункту 1.32, пункту 1.20 статті 1, підпункту 1.22.1 пункт 1.22 статті 1, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, пункту 5.9 статті 5, підпункту 8.7.1 пункту 5.7, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, пункту 5.5.1 пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 14.1.36 статті 14, підпункту 14.1.27 статті 14, статті 138.10.3, підпункту 138.10.5, статті 138, статті 145, статті 146 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді в сумі 516 532,00 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення - рішення від 1 жовтня 2012 року №, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 508 718,00 грн - за основним платежем та 63 963,00 грн - за штрафними санкціями.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на приток слугували доводи контролюючого органу щодо використання позивачем кредитних коштів не в господарській діяльності і, як наслідок, відсутність у останнього права на віднесення до податкових витрат нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Згідно з підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 розділу Податкового кодексу України до складу витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати в межах норм, встановлених ПК України, пов'язані із запозиченням.

При цьому підпунктом 139.1.4 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що до складу витрат не включаються витрати на погашення основної суми отриманих позик, кредитів (крім повернення поворотної фінансової допомоги, включеної до складу доходів відповідно до пп. 135.5.6 п. 135.5 ст. 135 ПК України).

Відповідно до статті 141 Податкового кодексу України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що загальний кредит підприємства становить 7 500 000,00 грн, а загальна сума відсотків сплачених ТОВ «Сальве» за користування кредитними коштами становить 999 146, 00 грн.

ТОВ «Сальве» укладено договір про овердрафтне обслуговування №KU004598 від 31 серпня 2010 року, ліміт розрахункових коштів за яким становив 2 000 000,00 грн. Додатковими угодами до вказаного договору збільшено ліміт розрахункових коштів до 5 500 000,00 грн.

Як прослідковується з хронології, укладення договору овердрафту та підписання додаткових угод до нього в період з 31 серпня 2010 року по 02 червня 2011 року не дає жодних підстав вважати, що кошти з овердрафту були розміщені на депозитному рахунку згідно Заяви №21610.6.1.1 від 22.12.2011 року на суму 2 800 000,00 грн., оскільки банківський вклад було розміщено через 6 місяців після підписання останньої додаткової угоди про збільшення ліміту овердрафту.

Відповідно до кредитного договору № KU016179 укладеного з ПАТ «Фольксбанк» від 28 листопада 2011 року ТОВ «Сальве», відповідно до п 3.2., цього договору, 28.12.2011 року, отримано кредит в розмірі 2 000 000,00 грн.

Безпроцентні позики ТОВ «Сальве» надавалися ТОВ «Сальве-Львів» в період з 6 жовтня 2010 року по 12 серпня 2011 року, як були повернуті ТОВ «Сальве» в повному обсязі у терміни, передбачені договорами, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

Отже, кредитні кошти, згідно договору №KU016179 укладеного з ПАТ «Фольксбанк» в сумі 2 000 000,00 грн., були отримані ТОВ «Сальве» - 28 листопада 2011 року, а остання позика ТОВ «Сальве-Львів» надавалась 12.08.2011 року, тобто за 4 місяці до підписання кредитного договору.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено наявність власних коштів позивача, як виручки отриманої внаслідок господарської діяльності, для надання позик ТОВ «Сальве-Львів», зокрема: згідно договору безпроцентної поворотної позики від 25.02.2011 року - на суму 500 000,00 грн, згідно договору безпроцентної поворотної позики від 12.04.2011 року - на суму 500 000,00 грн; згідно договору безпроцентної поворотної позики від 02.06.2011 року - на суму 1 000 000,00 грн.

Крім того, відповідно до умов договорів про овердрафтне обслуговування, банк здійснює овердрафтне обслуговування поточного рахунку Позичальника шляхом надання останньому РК на термін та на умовах обумовлених даним договором, з метою поповнення обігових коштів Позичальника, та фінансування поточних платіжних витрат, які виникають в процесі фінансово-господарської діяльності останнього. Позичальник зобов'язується дотримуватися цільового використання РК за цілями, визначеним цим Договором. Позичальник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку виконання зобов'язання за цим договором у наступних випадках: використання наданого кредиту не за цільовим призначенням.

Відповідно до наявної у матеріалах справах довідки №06-1/7817 від 1 квітня 2013 року виданої ПАТ «Фольксбанк», вказано, що позичальником ТОВ «Сальве», впродовж дії кредитного договору, договірні зобов'язання виконуються в повному обсязі.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку, якщо товариство, маючи тимчасово вільні кошти, які по своїй суті достовірно неможливо ідентифікувати як кредитні кошти, розміщує їх на своєму вкладному (депозитному) рахунку, то це свідчить про прагнення товариства до отримання додаткового доходу від банку за розміщення коштів на депозиті, що свідчить про зв'язок такої операції з господарською діяльністю товариства.

Крім того, контролюючий орган посилається на те, що амортизаційні нарахування ТОВ «Сальве» на загальну суму 467 842,00 грн щодо переданих в оренду об'єктів нерухомості є необгрунтовано заявленими на зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств, оскільки, фактично, свідчать про суму отриманого збитку по вказаних операціях, що своєю чергою суперечить меті здійснення господарської діяльності.

У той же ж час, вартість амортизації основних засобів та вартість оренди приміщень є протилежними й не пов'язаними правовими й економічними категоріями. Товариство нараховує амортизацію основних засобів прямолінійним методом відповідно до норм податкового законодавства. У якості доказів позивачем подано картки рахунків 131 за відповідними об'єктами нерухомості, що перебувають в оренді. Вартість оренди приміщення залежить від попиту та кон'юнктури відповідного ринку.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що податкове законодавство не містить окремої норми, яка б обмежувала суму амортизаційних відрахувань з переданих в оренду основних засобів, сумою доходу (орендної плати), отриманого від такої оренди. Більше того, у відповідності до підпунктів 14.1.27 та 14.1.36 ПК України, витрати повинні бути здійснені в цілях господарської діяльності підприємства, тобто діяльності спрямованої на отримання доходу. ПК України вказує саме на таку категорію як «дохід», а не на «прибуток». В зв'язку з цим, допускається визнання зв'язку з господарською діяльністю щодо операцій, які фактично є «неприбутковими» (збитковими), однак все ж забезпечують одержання доходу для підприємства.

При проведенні перевірки контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «Сальве» вимог підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» а саме, позивачем за перевіряємий період віднесено до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку всього на суму 580946,66 грн. в тому числі за 4 квартал 2010 року на суму 580 946,66 грн.

Так, при співставленні даних бухгалтерського та синтетичного обліку з наявними на ТОВ «Сальве» первинними документами встановлено розбіжність по рядку 04.13 Декларацій «інші доходи» за 4 квартал 2010 року всього на суму 580 946,66 грн, так як згідно даних декларації даний рядок становить 2076692,00 грн., а згідно даних перевірки становить 1495745,34 грн.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону № 996-XIV).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем 9 серпня 2012 року направлявся запит на адресу ТОВ «Сальве» з проханням надати завірені (фотокопії) документів за перевіряємий період з конкретними постачальниками.

Судом першої інстанції зазначено про те, що з дослідженої ним в судовому засіданні відповіді на вказаний запит неможливо зробити висновок про надання позивачем підтверджуючих документів, що містять інформацію про проведені заходи щодо надання послуг чи придбання товарів в сумі 580 946,66 грн. в тому числі за 4 квартал 2010 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції посилаючись на наявність у матеріалах справи копії актів здачі - приймання робіт (виконаних послуг) на загальну суму 590 000,00 грн., копії оборотно-сальдової відомості за 4 квартал 2010 року, дійшов помилкового висновку, що вказані документи є підставою для віднесення вказаних сум до валових витрат, оскільки доказом правомірності віднесення валових витрат є наявність первинних документів обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Право на віднесення сум до складу витрат при обчисленні об'єкту оподаткування податку на прибуток виникають у разі здійснення господарських операцій, підтверджених відповідними розрахунковими платіжними та інші первинними документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Факт відсутності, або невідповідності первинного документу, який посвідчує господарську операцію, встановленим вимогам, унеможливлює формування на його підставі витрат.

З огляду на зазначене, контролюючим органом правомірно визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем на суму 145 236,67 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 36 309,17 грн.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина перша та третя статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, у частині неправильного тлумачення закону, що є підставою для скасування судових рішень, а тому касаційна скарга Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 5 квітня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 351, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного суду України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року у справі №803/484/13-а про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби від 01.10.2012 № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем на суму 145 236,67 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 36 309,17 грн скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року у справі №803/484/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду