Справа № 757/29541/14-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року

Київ

справа №757/29541/14-а

адміністративне провадження №К/9901/12146/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 757/29541/14-а

за позовом Пенсійного фонду України до Державної виконавчої служби України про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування постанови про накладення штрафу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Печерського районного суду міста Києва, прийняту 29 жовтня 2015 року у складі головуючого судді - Матійчук Г.О., та постанову Київського апеляційного адміністративного суду, прийняту 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Губської О.А., суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року Пенсійного фонду України (далі також - позивач, ПФУ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. щодо винесення постанови та вимоги від 01 жовтня 2014 року №№43496874 про накладення штрафу незаконними;

скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. від 01 жовтня 2014 року №43496874 про накладення штрафу та вимогу ВП №43496874/15 державного виконавця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вимога державного виконавця та постанова про накладення штрафу у подвійному розмірі за невиконання судового рішення прийняті відповідачем протиправно, оскільки ПФУ виконав вимогу державного виконавця в межах своїх повноважень, а саме: згідно рішення здійснив перерахунок пенсії, про що повідомив відповідача, проте, виплата нарахованої пенсії позивачем не здійснена, у зв'язку з відсутністю відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, тому невиконання судового рішення не може в даному випадку вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Печерський районний суд міста Києва постановою від 29 жовтня 2015 року позов задовольнив.

Визнав дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. щодо винесення постанови та вимоги від 01 жовтня 2014 року №№43496874 про накладення штрафу незаконними.

Скасував постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. від 01 жовтня 2014 року №43496874 про накладення штрафу та вимогу ВП №43496874/15 державного виконавця.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 3 березня 2016 року скасував постанову Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року в частині задоволення позову щодо визнання протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. щодо винесення вимоги від 01 жовтня 2014 року у ВП №43496874/15 та в частині скасування вимоги державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. від 01 жовтня 2014 року ВП №43496874/15.

Прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині постанову Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року залишив без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року касаційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 2 лютого 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки з матеріалів касаційної скарги вбачається, що відповідачем оскаржуються рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в частині позовних вимог які були задоволені, тому оскаржувані рішення судом касаційної інстанції перевіряються лише в цій частині в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2009 року було частково задоволено позов ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, зобов'язано Пенсійний фонд України вчинити дії щодо перерахунку та виплати ОСОБА_2 недоплачену суму щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, передбачену статтями 50 та 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з мінімальної пенсії за віком, починаючи з 15 листопада 2008 року до 13 листопада 2009 року, що діяли на момент належної виплати, за виключенням сум фактично проведеної виплати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2011 № 22-а/2690/10540/2011 постанову Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2009 року залишено без змін.

На виконання вказаних судових рішень Пенсійним фондом України самостійно здійснено перерахунок його пенсії за період з 15 листопада 2008 року по 13 листопада 2009 року в порядку, визначеному судовими рішеннями. Донараховані кошти в сумі 4493,93 гривень були виплачені 30 вересня 2011 року.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2013 року скасовано постанову Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2009 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2011 року в частині встановлення кінцевого терміну виплати перерахованої пенсії ОСОБА_2 В іншій частині постанову Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2009 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2011 року залишено без змін.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. від 28 травня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43496874 по виконанню виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва 18 грудня 2013 року, відповідно до якої Пенсійному фонду України запропоновано самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів.

Судами встановлено, що пенсійним органом здійснено перерахунок державної пенсії ОСОБА_2, починаючи з 15 листопада 2008 року по 22 липня 2011 року, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, починаючи з 14 листопада 2009 року по 22 липня 2011 року. Донараховані кошти в сумі 135 326,30 гривень включені у виплатну відомість.

Листом від 04 червня 2014 року № 15005/09-10 Пенсійний фонд України повідомив державного виконавця про нарахування пенсії та наявність поважних причин, з яких Пенсійний фонд України не може виплатити її.

12 серпня 2014 року державним виконавцем у ВП № 43496874 винесено постанову про накладення на Пенсійний фонд України штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 680,00 гривень та постанову про стягнення виконавчого збору з Пенсійного фонду України у розмірі 1360,00 гривень, які були оскаржені ПФУ у судовому порядку.

01 жовтня 2014 року державним виконавцем направлено на адресу пенсійного органу вимогу від 01 жовтня 2014 року № Р-7537/2.-318/15, у якій державний виконавець вимагав від боржника виконати виконавчий лист Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року № 2-а-1009/09.

Крім того, державним виконавцем прийнято постанову від 01 жовтня 2014 року у ВП № 43496874 якою за повторне невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення на Пенсійний фонд України накладено штраф у розмірі 1360,00 гривень, яка направлена боржникові із супровідним листом від 02 жовтня 2014 року № Р-7537/2.-318/15 та отримана останнім 07 жовтня 2014 року (згідно із штампом реєстрації вхідної кореспонденції ПФУ).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої виходив з того, що невиконання судового рішення ПФУ в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, водночас, накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Суд апеляційної інстанції який переглядав постанову суду першої інстанції з такими висновками суду погодився, однак дійшов висновку щодо часткового скасування рішення суду в частині оскарження вимоги відповідача.

Так, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржувана у даній справі вимога прийнята у зв'язку із виконанням державним виконавцем безпосередніх своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», фактично вичерпала свою дію, а тому наразі не має для боржника жодної юридичної значимості, іншими словами, визнання її протиправною та скасування жодним чином не вплине на відновлення порушених прав позивача, а тому позов у цій частині, на думку апеляційного суду, задоволенню не підлягає. Крім того, вимога державного виконавця не є процесуальним документом, через що не підлягає скасуванню.

Верховний Суд висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV, тут і надалі в його редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Відповідно до статті 1 Закону 606-XIV, тут і надалі в його редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з п.п. 1, 2 частини першої, частини другої статті 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (п. 1 частини першої, частина третя статті 19 Закону № 606-XIV).

Частинами першою та другою статті 25 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для відкриття виконавчого провадження, зокрема є виконавчий документ, виданий на підставі та на виконання рішення суду.

Згідно частин першої та другої статті 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

У разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (частина перша статті 89 Закону № 606-XIV).

Судами встановлено, що управління ПФУ не виконало в повному обсязі рішення суду у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування з Державного бюджету України, оскільки згідно з приписами статті 63 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління ПФУ від 30 квітня 2002 року № 8-2 (далі - Положення), управління ПФУ у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - Управління) є органами ПФУ, підпорядкованими відповідно головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 2.1 та підпункту 2 пункту 2.2 Положення основним завданням Управління, крім іншого, є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством. Управління відповідно до покладених на нього завдань планує доходи та видатки коштів ПФУ в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету ПФУ.

Враховуючи вищезазначене, невиконання судового рішення управлінням ПФУ в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Зазначена правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом України зокрема у постановах від 30 червня та 3 листопада 2015 року, 2 лютого 2016 року (справи №№ 21-1044а15, 21-5099а15, 825/3715/14 відповідно).

Аналізуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів що у позивача були поважні причини невиконання судового рішення, а тому постанова ДВС від 01 жовтня 2014 року у ВП № 43496874, якою за повторне невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення на Пенсійний фонд України накладено штраф у розмірі 1360,00 гривень, прийнята відповідачем передчасно, отже наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець