Справа № 814/1118/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А ДУМКА
13 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1118/17
судді Одеського апеляційного адміністративного суду Бойка А.В.
по адміністративній справі № 814/1118/17
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, господарського суду Миколаївської області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність господарського суду Миколаївської області щодо не здійснення в період січень-травень 2017 року нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та невиплати такої винагороди. Зобов'язано господарський суд Миколаївської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату суддівської винагороди за січень-травень 2017 року, виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (з врахуванням оплати відпусток, відряджень, лікарняних).
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, господарський суд Миколаївській області подав апеляційну скаргу, обґрунтовану тим, що виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалася з врахуванням п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, згідно якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
За результатами розгляду апеляційної скарги 13.06.2018р. колегією суддів Одеського апеляційного адміністративного суду ухвалено постанову про її задоволення, скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1
Приймаючи вказану постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що хоча положення Закону від 06.12.2016 року №1774-VIII не регулюють відносини судоустрою, проте ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.
Не можу погодитись з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги господарського суду Миколаївській області, у звязку з чим, керуючись ч.3 ст.34 КАС України, вважаю за необхідне висловити окрему думку.
Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
З аналізу вказаної норми слідує, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписами ч.2 ст.130 Конституції України.
Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно абз.1 ст.22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
При цьому, пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI.
Так, згідно ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного ч.3 ст.133 Закону №2453-VI, що становить 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року №1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.
Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно ч.1 ст. 151 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Незважаючи на вищевикладені норми, приймаючи до уваги гарантію, передбачену ч.2 ст.130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, органами ДСА України не виконується обов'язок щодо нарахування та виплати суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, грошового забезпечення у розмірі, визначеному ч.3 ст.133 Закону №2453-VI, чим порушується гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності.
Щодо застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, то вказаним Законом не внесено змін до законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та від 07.07.2010 року №2453-VI в частині розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування.
А відтак, зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII, відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII при нарахуванні суддівської винагороди.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована Законом України N475/97-ВР від 17.07.1997р., відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства»; повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
Варто зазначити, що умисне недодержання службовою особою висновку Конституційного Суду України тягне відповідальність, передбачену ч.4 ст.382 КК України.
Керуючись принципом верховенства права, враховуючи практику ЄСПЛ , як джерело права, застосовуючи норми Конституції України, як норми прямої дії , та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію, передбачену ч.2 ст.130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, вважаю, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, становить порушення ст.19 та ст.22 Конституції України, свавільне втручання у право «мирно володіти своїм майном». Позбавлення позивача права на отримання суддівської винагороди у належному розмірі здійснювалося не «згідно із законом» та не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно не було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.
А відтак, вважаю, що судом першої інстанції, при задоволенні позову ОСОБА_1, правильно встановлено обставини справи, постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, апеляційну скаргу господарського суду Миколаївської області слід було залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року без змін.
Суддя: А.В. Бойко