Справа № 815/1979/18
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1979/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саніба» до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування наказу №2798 від 25.04.2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Саніба» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу Головного управління ДФС в Одеській області №2798 від 25.04.2018 року «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «САНІБА».

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуваний наказ оформлений з порушенням п. 81.1 ст. 81 ПК України та не може бути підставою для проведення фактичної перевірки. Так, позивач зазначає, що конкретної підстави, за наявності якої може проводитись фактична перевірка, в наказі від 25 квітня 2018 року за №2798 не було зазначено, а лише перераховано норми Податкового кодексу України. До того ж зі змісту наказу вбачається, що в ньому взагалі не зазначено, яку саме інформацію отримало Головне управління ДФС в Одеській області, що стала у подальшому підставою для прийняття наказу №2798 в частині проведення фактичної перевірки ТОВ «Саніба», що свідчить про формальний підхід фіскального органу до підстав перевірки та спроби вмішуватись в господарську діяльність підприємства поза встановленими повноваженнями контролю. Позивач вказує, що начальником Головного управління ДФС в Одеській області вже були раніше прийняті накази від 21.02.2018 р. за №1305 та від 22.03.2018 р. за №1953 про проведення фактичної перевірки ТОВ «Саніба» з метою здійснення контролю за дотриманням вимог діючого законодавства у сфері обігу підакцизних товарів, порядком здійснення готівкових розрахунків, ведення касових операцій, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, наявності ліцензій, свідоцтв, на підставі пп. 191.1.4, 191.1.14 п. 191.1 ст. 191, ст. 20, пп. 80.2.5 п. 80.2, ст. 80 Податкового кодексу України, які на теперішній час оскаржені в Одеському окружному адміністративному суді, як безпідставні та протиправні. Після того, як ТОВ «Саніба» стало відомо про намагання контролюючого органу ще раз здійснити протиправну перевірку, прийнято рішення оскаржити наказ №2798, який не відповідає законодавству України.

Від представника позивача 23.02.2018 року надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якого позовні вимоги останній підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.20).

Представником відповідача надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.16-18), згідно якого податковим органом зазначається, що системно проаналізувавши норми податкового законодавства, останній дійшов висновку, що зазначена у пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України друга частина речення - здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, яка відділена від першої частини сполучником «а також», є окремою підставою для проведення фактичної перевірки контролюючим органом. Функції контролюючих органів чітко визначені в статті 19і Податкового кодексу України, та зокрема визначають здійснення контролю у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері (пп. 19і .1.14), здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів (пп.191 .1.16), проводять роботу щодо боротьби з незаконним виробництвом, переміщенням, обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів (пп.191.1.17). Враховуючи вищезазначені положення Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС в Одеській області з метою виконання покладених на контролюючий орган функцій з контролю було цілком правомірно видано наказ щодо проведення фактичної перевірки, а тому, на думку відповідача, прийнятий наказ є правомірним та таким що не підлягає скасуванню.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Так, 25.04.2018 року начальником Головного управління ДФС в Одеській області видано наказ №2798 про проведення фактичної перевірки ТОВ «САНІБА» (а.с.7-8).

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що він прийнятий відповідно до вимог п.п.19-1.1.4 п.19-1 ст.19-1.1.14 п.19-1.1 ст.19-1, ст. 20, п.п.80.2.5 п. 80.2 ст.80 ПК України з метою здійснення контролю дотримання вимог діючого законодавства у сфері обліку підакцизних товарів, порядку здійснення готівкових розрахунків, ведення касових операцій, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), велення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, наявності ліцензій, свідоцтв.

Даним наказом доручено посадовим особам ГУ ДФС в Одеській області на підставі п. 80.2 ст. 80 ПК України організувати проведення фактичної перевірки суб'єкта господарювання - позивача.

Однак, відповідальними особами позивача після отримання наказу та направлень на перевірку відмовлено у допуску посадових осіб ГУ ДФС в Одеській області до проведення фактичної перевірки з підстав його невідповідності вимогам законодавства.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість прийнятого рішення на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАСУ, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, вважає наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) – п.80.1 ст.80 ПКУ.

Згідно п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 цього пункту.

Згідно п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

З вищенаведеного слідує, що фактична перевірка може бути проведена лише за наявності підстав, передбачених ПК України, про які має бути повідомлений платник податків.

Зі змісту оскаржуваного наказу слідує, що правовою підставою для проведення фактичної перевірки позивача податковим органом вказано п.п.19-1.1.4 п.19-1 ст.19-1.1.14 п.19-1.1 ст.19-1, ст. 20, п.п.80.2.5 п. 80.2 ст.80 ПК України .

Направлень на перевірку, з яких можливо також встановити підстави фактичної перевірки позивача податковим органом не надано.

Згідно пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитись у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, обов'язковими обставинами (передумовами) для проведення фактичної перевірки згідно пп. 80.2.5 ПК України є наявність або отримання у встановленому порядку інформації про порушення вимог законодавства, контроль за якими покладено на органи державної податкової служби.

Тобто, для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) такої перевірки.

Суд зазначає, що підстави проведення перевірки, зазначені в документах на перевірку, повинні бути очевидними і зрозумілими не лише для контролюючого органу, але й для платника податків, що безпосередньо пов'язано з реалізацією останнім права на захист своїх інтересів.

Однак, всупереч наведеному, в оскаржуваному наказі від 25.04.2018 року № 2798 не зазначено, які були порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального зі сторони позивача.

Суд вважає, що положення ст. 19-1, п.80.2.5 п.80.2 ст. 80 ПК України містять лише загальну диспозицію для невизначеного кола осіб, але не являються фабулою фактичних обставин (обов'язкових передумов) для такої перевірки відносно конкретно визначеного платника податків.

Відповідно до п.п.19-1.1.4 п.19-1 ст.19-1.1.14 п.19-1.1 ст.19-1 ПКУ, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19 3 цього Кодексу:

здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб'єктами господарювання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів;

здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері.

Стаття 20 ПКУ взагалі визначає права контролюючих органів.

Суд звертає увагу, що оскаржуваний наказ не містить інформації про мету та підстави для проведення перевірки, оскільки загальний вилкад наданих відповідачу функцій контролю та прав не може слугувати метою здійснення перевірки та визначати її підставу.

Враховуючи неналежне оформлення відповідачем наказу на проведення фактичної перевірки та відсутність підстав для проведення такої перевірки, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ "САНІБА" щодо визнання протиправним та скасування наказу від 25.04.2018 № 2798.

Дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.01.2018 року по справі №804/12558/14.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Саніба» до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування наказу №2798 від 25.04.2018 року – задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС в Одеській області №2798 від 25.04.2018 року «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «Саніба».

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Саніба» судовий збір у розмірі 1762 /одна тисяча сімсот шістдесят дві/ грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Саніба», , 65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, буд. 11.

Відповідач: Головне управління ДФС в Одеській області, , 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5.

Суддя П.П.Марин

.