Справа № 826/11722/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 червня 2018 року № 826/11722/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання протиправним наказу, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання протиправним п.3 наказу від 04.01.2016 №7-ос, зобов'язання розробити наказ відповідно до запропонованої посади в попередженні, на яку позивач дав згоду на переведення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його переведено на іншу посаду, ніж та на яку він дав згоду на переведення при попередженні про звільнення відповідно до ч. 6 ст 36 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

В судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст 194 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Станом на час виникнення спірних правовідносин позивач працював на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору ГУ ДКС України у Київській області.

08.12.2015 ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору та запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору ГУ ДКС України у Київській області.

Наказом Головного управління ДКС України у Київській області від 04.01.2016 №7-ос ОСОБА_1, головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника) переведено на посаду , головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника) ГУ ДКС України у Київській області.

Наказом Головного управління ДКС України у Київській області від 02.03.2016 №51 - ос звільнено ОСОБА_1 з вказаної вище посади в зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ, якою серед іншого визначено, що зміна керівників або складу державних органів не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім державних службовців патронатної служби.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівнику не була надана на тому або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої він відмовився з поважних причин.

Як зазначено вище, на час виникнення спірних правовідносин позивач працював на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору ГУ ДКС України у Київській області.

08.12.2015 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення та запропоновано посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору ГУ ДКС України у Київській області.

З огляду на викладене вище, суд не вбачає порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України.

Щодо доводів позивача, що його переведено не на вакантну посаду, про яку зазначено у попередженні, а не за строковим трудовим договором (на час декретної відпустки основного працівника), суд зазначає наступне.

При вивільненні працівнику слід запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а за її відсутності - іншу роботу, яку б працівник зміг виконувати виходячи з рівня освіти, кваліфікації, набутого практичного досвіду, ділових якостей, стану здоров'я тощо.

Суд зауважує, що установа має запропонувати працівнику іншу роботу, а не вакантну посаду чи іншу постійну роботу. Тобто працівнику можна пропонувати будь-яку іншу роботу, у т. ч. і за строковим трудовим договором (зокрема, для заміщення тимчасово відсутнього працівника).

Відповідач одночасно з пропозицією продовжити роботу за строковим трудовим договором мав роз'яснити позивачу усі можливі негативні наслідки такого переведення.

Позивач заперечує проведення відповідачем такого роз'яснення. Проте до прийняття оскаржуваного наказу позивач працював за строковим трудовим договором (на час декретної відпустки основного працівника) і переведено його на рівнозначну посаду також на час декретної відпустки основного працівника, тобто фактично правовий стан позивача не змінився, а відтак зазначене порушення на думку суду не свідчить про протиправність оскаржуваного наказу.

Наведене в сукупності свідчить, що відповідачем дотримано порядок попередження позивача про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посади та переведення позивача на рівнозначну посаду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ прийнято відповідно до згадуваних норм Кодексу законів про працю України.

Правомірність наказу від 04.01.2016 №7-ос в оскаржуваній частині прямо вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в іншій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда