Справа № 825/2239/15-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

18 червня 2018 року № 825/2239/15-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянув у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 про скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України про скасування наказу від 03.09.2014 №39 в частині визнання позивача таким, що 03.09.2014 самовільно залишив район виконання завдань; зобов`язання видати наказ про вибуття позивача до місця постійної дислокації та направити витяг з наказу до військової частини польової пошти НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуваний наказ є безпідставним.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши думку позивача та представника відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Наказом командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 15.06.2014 №124 молодший сержант ОСОБА_1 вважається таким, що убуває для виконання заходів антитерористичної операції з 16.06.2014 року.

Відповідно до наказу керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України від 03.09.2014 №39 вважаються такими, що 03.09.2014 самовільно залишили район виконання завдань, зокрема: молодший сержант ОСОБА_1 .

Згідно наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 21.10.2014 №226 (по стройовій частині) прибули із бойового завдання військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, зокрема: молодший сержант ОСОБА_1 .

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 останній з 17.06.2014 по 21.10.2014 знаходився у службовому відрядженні для участі в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань.

З системного аналізу викладеного вбачається, що у період з 16.06.2014 по 21.10.2014 позивач виконував службові (бойові) завдання на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Згідно ст. 5 названого Закону Міністерство оборони України, органи військового управління, з`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України забезпечують захист від терористичних посягань об`єктів та майна Збройних Сил України, зброї масового ураження, ракетної і стрілецької зброї, боєприпасів, вибухових та отруйних речовин, що перебувають у військових частинах або зберігаються у визначених місцях; організовують підготовку та застосування сил і засобів Сухопутних військ, Повітряних Сил, Військово-Морських Сил і Сил спеціальних операцій Збройних Сил України в разі вчинення терористичного акту у повітряному просторі, у територіальних водах України; беруть участь у проведенні антитерористичних операцій на військових об`єктах та в разі виникнення терористичних загроз безпеці держави із-за меж України; в разі залучення до проведення антитерористичної операції - забезпечують із застосуванням наявних сил та засобів виконання завдань щодо припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій; беруть участь у затриманні осіб, а у випадках, коли їх дії реально загрожують життю та здоров`ю заручників, учасників антитерористичної операції або інших осіб - їх знешкоджують.

Згідно ст. 25 Бойового статуту Сухопутних військ ЗС України кожен солдат та сержант зобов`язаний без дозволу командира не залишати своє місце бою.

Статтею 37 Бойового статуту Сухопутних військ ЗС України визначено, що взвод, відділення, танк не має право залишати опорний пункт (позицію), який він займає і відходити без наказу командира.

Відповідно до пояснень керівника сектору «А» згідно бойового донесення командира 1 окремої танкової бригади особовий склад бригади, в тому числі позивач, без дозволу керівника сектору «А» залишив район виконання бойових завдань та зайняв оборону на інших рубежах, в тилу оборони сектору «А», тобто не виконав бойового завдання підрозділу щодо оборони визначеного району.

Відповідно до ст.. 16 Бойового статуту Сухопутних військ ЗС України бойове завдання може полягати у проведенні бойових дій окремим підрозділом в наступі, обороні, марші тощо.

Згідно ст. 17 Бойового статуту Сухопутних військ ЗС України командир взводу, одержавши бойове завдання, з`ясовує його, оцінює обстановку, приймає рішення, проводить рекогносцировку, віддає бойовий наказ, організовує взаємодію, бойове забезпечення і управління, підготовку особового складу, озброєння і техніки до бою, потім перевіряє готовність взводу до виконання бойового завдання і в установлений час доповідає про це командиру роти.

У бойовому наказі командир взводу указує: орієнтири; склад, положення і характер дій противника, місця розташування його вогневих засобів; завдання роти і взводу; об`єкти і цілі на напрямках дій взводу, які уражаються засобами старших командирів, а також завдання сусідів; бойові завдання відділенням (танкам), приданим підрозділам і вогневим засобам, а командир механізованого взводу, крім того, завдання безпосередньо підпорядкованому особовому складу (снайперу, стрільцю-санітару та іншим); час готовності до виконання завдання; своє місце і заступника. Бойовий наказ повинен викладатися коротко і гранично ясно.

Згідно ст.. 28 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:

наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Як зазначено вище, відповідно до оскаржуваного наказу, позивач є таким, що самовільно залишив район виконання завдань. Натомість відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 21.10.2014 №226 (по стройовій частині) позивач є таким, що прибув із бойового завдання.

Зазначені накази, допускають множинне тлумачення та фактично суперечать один одному.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 31.10.2014 №780 (а.с. 92) проведено службове розслідування щодо встановлення факту самовільного залишення місця виконання бойового завдання в зоні АТО, проте на численні судові запити висновок службового розслідування проведеного за вказаним наказом Міністра оборони України відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідачами не надано суду доказів внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення позивачем кримінального правопорушення за вказаним фактом.

Отже, відповідачем не представлено суду ні матеріалів службової перевірки по факту самовільного залишення позивачем району виконання завдань, ні жодних інших доказів такої його дії. Зважаючи на наведене, суд вважає, що факт самовільного залишення позивачем району виконання завдань в зоні АТО, свого підтвердження не знайшов, а відтак позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
1. Задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ), керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії.

2. Скасувати пункт 5 наказу керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України військової частини Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 03 вересня 2014 року № 39 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що 03 вересня 2014 року самовільно залишив район виконання завдань.

3. Зобов`язати керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України видати наказ про вибуття ОСОБА_1 до місця постійної дислокації та направити витяг з наказу до військової частини-польова пошта НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда