Справа № 2-а-45861/09/1670
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року

Київ

справа №2-а-45861/09/1670

адміністративне провадження №К/9901/12210/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Полтавській області, треті особи: начальник Головного управління юстиції у Полтавській області Колотілова Тетяна Михайлівна, відділ Державної виконавчої служби Комсомольського міського управління юстиції, про визнання нечинним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року (головуючий суддя Молодецький Р.І.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року (колегія суддів: Старосуд М.І., Яковенко М.М., Лях О.П.),

в с т а н о в и в :

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у Полтавській області, треті особи: начальник Головного управління юстиції у Полтавській області Колотілова Тетяна Михайлівна, відділ Державної виконавчої служби Комсомольського міського управління юстиції, про визнання нечинним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 9 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2010 року, відмовив у задоволенні позову.

Вищий адміністративний суд України постановою від 25 червня 2014 року скасував ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2010 року, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2009 року в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу змінив. У частині, що стосується поновлення на роботі судові рішення скасував та ухвалив нове рішення, яким поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Комсомольського міського управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби. У частині, що стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відтак 18 серпня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та просив: стягнути з Головного управління юстиції у Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 140065,72 грн. без урахування коефіцієнту підвищення тарифних ставок; стягнути розмір індексації інфляційних за період з 19 червня 2009 року по 1 серпня 2014 року в сумі 19704,43 грн.; стягнути витрати на проведення експертного економічного дослідження Полтавського бюро судово-економічної експертизи та аудиту від 11 серпня 2014 року в сумі 4200 грн.; стягнути грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 19 червня 2009 року по 2014 рік; відшкодувати моральну шкоду.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 20 серпня 2014 року позов задовольнив частково: зобов'язав Головне управління юстиції у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 20 серпня 2014 року. У решті позовних вимог відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 жовтня 2014 року скасував рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Головного управління юстиції у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 20 серпня 2014 року та в цій частині прийняв нове, яким позовні вимоги задовольнив. Стягнув з Головного управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 136488,19 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року. У решті судове рішення залишив без змін.

Підставою для прийняття такого рішення слугувало те, що позивача поновлено на посаді постановою Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2014 року, а не постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2014 року.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 вересня 2015 року скасував постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2014 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року в частині, що стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну позовних вимог, у якій просив суд стягнути з Головного управління юстиції у Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року, з урахуванням вже стягнутих коштів у розмірі 136488,19 грн., в сумі 74771,73 грн. (з урахуванням того, що загальна сума, яка підлягає стягненню, становить 222663,18 грн., 136488,19 грн. (згідно з постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року) уже стягнули і з урахуванням 11403,26 грн. доходу від провадження адвокатської діяльності).

Постановою від 28 грудня 2015 року Полтавський окружний адміністративний суд зазначений позов (в частині стягнення середнього заробітку) задовольнив частково.

Стягнув з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року в розмірі 108523, 52 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 11 квітня 2016 року скасував постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року і прийняв нову, якою позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року в розмірі 112432, 35 грн. без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 серед іншого зазначив, що при прийнятті рішення суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував довідки про заробітну плату № 0-15/4185 від 11 серпня 2014 року за квітень і травень 2009 року, а також залишив поза увагою роздруківку ПАТ «ПриватБанк» про рух коштів на картковому рахунку, зокрема за останні два місяці перед звільненням (квітень і травень 2009 року), де суми збігаються з тими, що їх вказано у зазначеній довідці. Також позивач не погоджується з тим, як суд апеляційної інстанції розрахував, середній заробіток, а відповідно і з остаточною сумою, що підлягає стягненню. На його думку, загальна сума, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року (1235 днів), становить 222663,18 грн., але з урахуванням того, що частину коштів уже стягнено (на суму 136488,99 грн.), а також з урахуванням отриманого доходу від адвокатської діяльності на суму 11403,26 грн., виплаті підлягають ще 74771,73 грн. середнього заробітку.

Відповідач у письмових запереченнях на касаційну скаргу зазначив, що вимоги касаційної скарги безпідставні і підстав для задоволення вимог позивача немає.

Ухвалою від 12 травня 2016 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС), встановлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З початком роботи Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд Касаційного адміністративного суду.

Ухвалою від 31 січня 2018 року суддя-доповідач цього суду прийняв її до провадження.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач вважає, що для розрахунку його середньоденної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року (1235 днів), потрібно враховувати відомості про заробіток, які вказані у довідці про заробітну плату № 03-15/4185 від 11 серпня 2014 року, відповідно до якої розмір його заробітної плати за квітень 2009 року становить 2479,19 грн., за травень - 2208,46 грн.

З урахуванням суми заробітку за ці два місяці (4876,65 грн.) та кількості робочих днів у квітні і травні 2009 року, яких у вказаних місяцях було 26, середньоденна заробітна плата позивача, на його думку, має становити 180,29 грн., відповідно сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 222663,18 грн.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, взяв до уваги, що відповідно до розрахункового листа за квітень 2009 року позивачу нарахована заробітна плата за 21 робочий день та премії за січень, лютий, березень 2009 року по 139,70 грн. щомісячно, всього заробітна плата складає 2479,19 грн. Разом з тим цей суд з'ясував, що позивач у квітні 2009 року не працював 9 робочих днів і за ці дні йому нарахована допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а надмірно нарахована заробітна плата за 9 робочих днів квітня 2009 року складає: оклад - 598,72 грн., ранг - 23,58 грн., вислуга - 93,34 грн., надбавка - 250,47 грн.

Згідно з довідками відповідача № 03-15/4184 від 11 серпня 2014 року та від 22 грудня 2015 року, кількість робочих днів позивача у квітні 2009 року становила 12 днів і за 12 робочих днів йому нарахували заробітну плату: оклад - 798,28 грн., ранг - 31,42 грн., вислуга - 124,46 грн., індексація - 139,82 грн., всього 1093,98 грн. Окрім того, до розрахунку заробітної плати за квітень 2009 року відповідач врахував нараховані позивачу за січень, лютий, березень 2009 року премії на загальну суму 419,10 грн., які виплачені позивачу у квітні 2009 року і з урахуванням пропорційно відпрацьованим дням у квітні 2009 року - 12 днів та у травні 2009 року - 14 днів, включив до складу заробітної плати за квітень 2009 року премію в розмірі 279,40 грн.

З посиланням на положення пункту 3 Порядку № 100 (у якому, зокрема, зазначено, що премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату) суд апеляційної інстанції, вказав, що премії за січень, лютий, березень 2009 року по 139,70 грн. щомісячно припадають саме на зазначені місяці, а тому не включаються в заробіток позивача за квітень 2009 року. Згідно з розрахунковим листом за травень 2009 року, позивачу за 12 робочих днів квітня 2009 року нарахували премію в розмірі 79,83 грн., відповідно за правилами Порядку № 100 зазначена премія включається в заробіток за квітень 2009 року.

Відтак апеляційний суд підсумував, що заробітна плата позивача у квітні 2009 року за 12 робочих днів становить 1093,98 грн., а з урахуванням премії за квітень в розмірі 79,83 грн., його заробітна плата за вказаний місяць складає 1173,81 грн.

З урахуванням розрахункового листа за травень 2009 року та довідок відповідача № 03-15/4184 від 11 серпня 2014 року та від 22 грудня 2015 року, кількість робочих днів позивача у травні 2009 року становила 14 днів і за них йому нарахували заробітну плату: оклад - 1086,56 грн., ранг - 42,78 грн., вислуга - 169,40 грн., індексація - 93,22 грн., всього 1391,96 грн.

Окрім того, на підставі відомостей розрахункового листа за травень 2009 року суд апеляційної інстанції з'ясував, що позивачу виплатили допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за 4 дні травня 2009 року - 523,93 грн., за 3 та 6 днів квітня 2009 року - 392,95 грн. та 785,90 грн. відповідно. З покликанням на те, що відповідно до пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховується, зокрема, допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, апеляційний суд констатував, що заробітна плата позивача у травні 2009 року за 14 робочих днів становила 1391,96 грн.

Відтак апеляційний суд підсумував, що сукупна заробітна плата позивача за 26 робочих днів квітня-травня 2009 року перед його звільненням з роботи становила 2565,77 грн. (1173,81 +1391,96), відповідно середньоденна - 98,68 грн. (2565,77 грн. : 26 робочих днів). З урахуванням кількості днів вимушеного прогулу за період з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу становить 124 238,12 грн. (98,68 грн. х 1259 днів).

Разом з тим, у справі встановлено, що позивач за час вимушеного прогулу отримував доходи від заняття адвокатською діяльністю і його чисті доходи, згідно з податковими деклараціями та квитанціями про сплату обов'язкових та інших платежів на забезпечення адвокатського самоврядування, складали: у 2011 році - 850 грн.; у 2012 році - 1132,55 грн.; у 2013 році - 7359,76 грн.; у першому півріччі 2014 року - 2463,46 грн.; всього загальна сума отриманого позивачем чистого доходу за вказаний період складає 11805,77 грн.

За правилами частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає різниця між середнім заробітком за час за час вимушеного прогулу (124 238,12 грн.) та заробітком, який він отримав за час виконання нижчеоплачуваної роботи за той самий період (з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року), що становить 112 432,35 грн. (124 238,12 грн. - 11805,77 грн.).

Стосовно того, що позивач уже отримав присуджений йому за постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2009 року по 25 червня 2014 року в сумі 136488,19 грн., то при прийнятті цієї постанови суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказане рішення (в цій частині) скасував Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 вересня 2015 року, направивши справу на новий розгляд. Тому суди, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з'ясували обставини, на які звернув увагу касаційний суд у вказаній ухвалі, відтак дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З урахуванням встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції, якими він керувався при прийнятті постанови у цій справі, відповідно погоджується з його висновком щодо остаточної суми стягнення за час вимушеного прогулу.

Доводи позивача, якими він обґрунтовує помилковість рішення суду апеляційної інстанції, полягають у тому, що для обчислення середньоденної заробітної плати слід було враховувати заробіток за квітень і травень 2009 року, які зазначено у довідці № 03-15/4184 від 11 серпня 2014 року, що у підсумку вплинуло б на суму стягнення за час вимушеного прогулу. Утім, те, що суд апеляційної інстанції при розрахунку середньоденної заробітної плати виходив з інших сум виплат не свідчить про те, що він не досліджував вказаної довідки чи залишив її без уваги. У своєму рішенні суд апеляційної інстанції виклав свої міркування щодо послідовності і порядку розрахунку, тоді як позивач, висловлюючи свої заперечення, не пояснив чому саме згадана довідка містить достовірні відомості, а не розрахункова відомість та/чи інші документи, які дослідував суд апеляційної інстанції в цій справі. Зокрема позивач не навів переконливих аргументів, які спростовували б чи ставили б під сумнів мотиви суду апеляційної інстанції при розрахунку середньої заробітної плати (як-от: щодо кількості робочих днів у квітні і травні 2009 року, щодо премій і днів тимчасової непрацездатності).

Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Переглянувши оскаржену постанову в межах заявлених вимог касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду апеляційної інстанції в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування чи зміни відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець