Справа № 695/452/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 695/452/17 Суддя першої інстанції: Степченко М.Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 09 годині 15 хвилин рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2018 року, повний текст якого складено 27 березня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Командування Сухопутних військ Збройних Сил України про зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості за невиплаченим грошовим забезпеченням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі Відповідач-1, в/ч НОМЕР_1 ), Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (далі Відповідач-2, Командування Сухопутних військ) про:

- зобов`язання фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ провести перерахунок грошового забезпечення, яке підлягає до сплати військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період проходження ним служби з листопада 215 року по жовтень 2016 року включно, та надати його позивачеві для проведення розрахунків;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 заборгованості за невиплаченим грошовим забезпеченням в сумі 10 993,23 грн. на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.03.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не проходив строкову військову службу, військову службу за контрактом, а також не перебував на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, а відтак не набув права на виплати, передбачені ч. 3 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Крім того, жодних доказів невиплати чи виплати у неналежному розмірі грошової допомоги при демобілізації ОСОБА_1 надано не було, як і не обґрунтовано розрахунок заявленої до стягнення суми.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на: ненадання оцінки судом першої інстанції письмовим доказам, а саме довідкам від 01.11.2016 року №116/14/2/4717 та від 13.10.2016 року №4098, а також наказу від 13.10.2016 року №306; неврахування судом доводів та пояснень ОСОБА_1 щодо приховування в/ч НОМЕР_1 відомостей про нараховане та виплачене грошове забезпечення та про неправильність його розрахунків; не витребування судом відомостей щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, а також платіжних документів про зарахування коштів; не перевірку судом бухгалтерських документів Відповідача-1. Крім того, підкреслює, що викладені у довідках відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення не співпадають із фактично виплаченими та з вимогами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. Крім іншого, наголошує, що у наданих Відповідачами відомостях відсутня інформація щодо виконання останнім приписів абз. 7 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 просить відмовити ОСОБА_1 в її задоволенні у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що, по-перше, у період проходження Позивачем служби все належне до виплати останньому грошове забезпечення було перераховано на картковий рахунок, по-друге, положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на ОСОБА_1 не поширюються, по-третє, Позивачем не наведено обґрунтувань невиплати останньому суми грошового забезпечення у розмірі 10 993,23 грн., у той час як його виплата у повному обсязі підтверджується матеріалами справи.

Від іншого учасника справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.06.2018 року.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, а також не заперечується сторонами, ОСОБА_1 у період з 14.09.2015 року по 13.10.2016 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року №15.

Зі змісту п. 78 наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 13.10.2016 року №306 вбачається, що солдата ОСОБА_1 , звільненого Указом Президента України від 26.09.2016 року №411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15» та наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по особовому складу) від 02.10.2016 року №114-РС з військової служби за призовом по мобілізації у запас, з 13.10.2016 року виключено зі списків особового складу частині та всіх видів грошового забезпечення, а з котлового забезпечення з 14.10.2016 року (а.с. 30).

Крім того, даним наказом приписано виплатити:

- грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік;

- компенсацію за невикористані 13 діб щорічної основної відпустки;

- премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 630% у повному розмірі у період служби з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року згідно наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 року №44;

- винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період служби з 01.10.2016 року по 12.10.2016 року в розрахунку 4 200,00 грн. на місяць, за 13.10.2016 року з розрахунку 1 200,00 грн. на місяць;

- надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу за війковим званням та надбавки за вислугу років за періоди служби з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року згідно наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260;

- щомісячну додаткову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за періоди служби з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 13.10.2016 року №4098 розмір виплаченого ОСОБА_1 за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року грошового забезпечення склав 116 825,40 грн., у тому числі за жовтень 2016 року 22 689,61 грн. без урахування одноразової виплати на суму 2 518,11 грн. (а.с. 8).

Зі змісту листа фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ від 01.11.2016 року №116/14/2/4717 вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано та виплачено 13.10.2016 року грошове забезпечення на картковий рахунок у ПАТ «Приватбанк» у розмірі 24 897,25 грн., у тому числі: винагорода за участь в АТО за вересень 2016 року в сумі 4 200,00 грн.; грошове забезпечення за вересень 2016 року в сумі 7 266,00 грн.; винагорода за участь в АТО за жовтень 2016 року в сумі 1 734,87 грн.; грошове забезпечення за жовтень 2016 року в сумі 2 945,61 грн.; грошова допомога на оздоровлення за 2016 рік в сумі 4 429,19 грн.; компенсація за невикористану відпустку за 2016 рік в сумі 1 863,17 грн.; грошова допомога у разі звільнення в сумі 2 458,41 грн. (а.с. 10).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 9-1, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки виплата підйомної допомоги та забезпечення обмундируванням та грошовою допомогою для мобілізованих за призовом військовослужбовців рядового складу не передбачена, а доказів невірного розрахунку грошового забезпечення при звільненні або його виплати не у повному обсязі Позивачем не надано.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон про військовий обов`язок) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

У частині 6 статті 2 вказаного Закону визначено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації в якості особи рядового складу солдата.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону про військовий обов`язок військовослужбовці, звільнені зі строкової військової служби в запас або у відставку, забезпечуються відповідним обмундируванням за переліком, установленим Міністерством оборони України, проїзними документами до місця проживання, харчуванням на час перебування в дорозі, грошовою допомогою в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби за їх бажанням можуть бути звільнені в запас у власному цивільному одязі.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, забезпечення обмундируванням, проїзними документами до місця проживання, харчуванням на час перебування в дорозі, а також грошовою допомогою чинним законодавством передбачено для військовослужбовців, звільнених саме зі строкової військової служби в запас або у відставку. При цьому застережень щодо поширення даної норми на військовослужбовців, звільнених у запас з військової служби за призовом під час мобілізації, чинне законодавством не містить.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон про соціальний і правовий захист) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 9-1 Закону про соціальний і правовий захист при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, виплата підйомної допомоги при переїзді передбачена для вичерпного кола осіб: 1) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом; 2) осіб, які перебувають на кадровій військовій службі; 3) військовослужбовців офіцерського складу, які перебувають на військовій службі за призовом. Разом з тим, як було обґрунтовано підкреслено судом першої інстанції, перебування Позивача на військовій службі за призовом під час мобілізації як особи рядового складу не зумовлює набуття останнім права на виплату підйомної допомоги.

У контексті наведеного судовою колегією відхиляються як безпідставні доводи Апелянта про неврахування судом першої інстанції положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 (далі Інструкція №260), при розрахунку складових грошового забезпечення з урахуванням передбачених ст. 9-1 Закону про соціальний і правовий захист та ст. 26 Закону про військовий обов`язок виплат, здійснення яких Позивачу, як було встановлено раніше, не передбачено.

Щодо висновків суду про необґрунтованість посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачами положень абз. 7 ч. 2 ст. 15 Закону про соціальний і правовий захист при розрахунку належного до виплати грошового забезпечення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 7 ч. 2 ст. 15 Закону про соціальний і правовий захист Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року № 460 (далі Порядок та умови №460), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 3 Порядку та умов №460 розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Пунктом 4 Порядку та умов №460 передбачено, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 13.10.2016 року №4098 розмір виплаченого Позивачу у жовтні 2016 року грошового забезпечення склав 22 689,61 грн. Зі змісту листа Командування Сухопутних військ від 01.11.2016 року №116/14/2/4717 розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення склав 24 897,25 грн.

Стверджуючи, що дані розрахунки різняться між собою та не співпадають, Позивач не врахував такого.

Згідно наданого до матеріалів справи розширеного розрахунку грошового забезпечення військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_3 за період з 14.09.2015 року по 13.10.2016 року (а.с. 31) вбачається, що виплачена Позивачу у жовтні 2016 року сума коштів складається з:

- посадового окладу за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 565,00 грн. та 236,94 грн.;

- надбавки за військове звання за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 30,00 грн. та 12,58 грн.;

- надбавки за вислугу років за вересень (10%) та жовтень 2016 року (5%) у розмірі 59,50 грн. та 12,48 грн.;

- надбавки за виконання особливо важливих завдань за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 327,25 грн. та 131,00 грн.;

- премії за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 3 559,50 грн. та 1 492,72 грн.;

- щомісячної додаткової грошової винагороди за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 2 724,75 грн. та 1 131,43 грн.;

- виплати за участь в АТО за вересень та жовтень 2016 року у розмірі 4 200,00 грн. та 1 761,29 грн.;

- допомоги при звільненні у зв`язку з демобілізацією у розмірі 2 518,11 грн.;

- компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 496,63 грн.;

- допомоги за оздоровлення в сумі 4 496,63 грн.

Разом визначені вище нарахування складають суму 25 207,72 грн., що відповідає інформації, зазначеній у довідці в/ч НОМЕР_1 від 13.10.2016 року №4098 з урахуванням графи «виплачені одноразово», яка, після утримання обов`язкових платежів, становить 24 897,25 грн., як і зазначено у листі Командування Сухопутних військ від 01.11.2016 року №116/14/2/4717. Нарахування та виплата вказаних сум підтверджується й наданими до матеріалів справи роздавальними відомостями за жовтень 2016 року №№437, 440, 439, 439 (а.с. 121-131).

При цьому, як вірно відзначив суд першої інстанції, доказів неотримання нарахованих сум на власний картковий рахунок, як і належного обґрунтування неправильного визначення їх складових, що спричинило зменшення грошового забезпечення на 10 993,23 грн., ОСОБА_1 обґрунтовано не було. Крім того, Позивачем не зазначено, у чому саме полягає порушення відповідачами п. п. 1.2, 1.9 Інструкції №260, а також не вказано, які, принаймні на його думку, складові грошового забезпечення останньому не були виплачені за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року. Крім іншого, всупереч твердження Апелянта, наявні у матеріалах справи первинні документи надають можливість перевірити та встановити всі складові грошового забезпечення Позивача у період проходження військової служби, а також строки їх нарахування та виплати на картковий рахунок ОСОБА_1 .

У той же час, як було встановлено раніше, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується нарахування та виплата Позивачу грошового забезпечення, додаткової грошової винагороди при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та допомоги на оздоровлення та інших виплат в установленому законодавством розмірі за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що Відповідачем-1 не було здійснено виплату грошового забезпечення Позивачу у передбачених чинним законодавством розмірах, що у свою чергу виключає можливість задоволення позовних вимог. Доводів, які б спростували відповідні твердження суду першої інстанції, Апелянтом не наведено.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Командування Сухопутних військ Збройних Сил України про зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості за невиплаченим грошовим забезпеченням залишити без задоволення, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк
Судді Я.М. Василенко
В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено « 12» червня 2018 року.