Справа № 826/3357/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 червня 2018 року № 826/3357/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві та просить суд:

визнати протиправною відмову у призначенні та проведенні виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ;

зобов'язати відповідача скласти висновок та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб станом на 28 вересня 2017 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з вересня 1992 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року - в органах поліції. Наказом ГУ НП у м. Києві від 19 лютого 2016 року №158 о/с позивач звільнений зі служби в поліції згідно пункту 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі свідоцтва про хворобу № 19у, виданого військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по місту Києву» від 15 лютого 2016 року.

Згідно Акту розслідування нещасного випадку, що стався 21 квітня 2014 року, позивачем отримано травму в період проходження служби - під час виконання службових обов'язків, а захворювання пов'язане саме з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0013873 позивачу встановлено 2 групу інвалідності з 28 вересня 2017 року із втратою 70% професійної працездатності, причиною інвалідності зазначено захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

11 жовтня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням 2 групи інвалідності, проте, отримав лист від відповідача № Р-533/125/30/01-2017 від 17 жовтня 2017 року про відмову у виплаті з підстав пропущення ним шестимісячного строку для подачі такої заяви.

Відмову відповідача позивач вважає протиправною та стверджує, що відповідно до чинного законодавства у тому разі, коли одержувач одноразової грошової допомоги одночасно має право на її отримання і за Законом України «Про Національну поліцію», і за нормами інших актів законодавства України, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав, за вибором одержувача одноразової грошової допомоги. Саме тому ним, як підставу для отримання зазначеної допомоги, обрано постанову Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності.

Ухвалою суду від 01 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3357/18, визначено розглядати справу суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін), надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

22 березня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача, у якому, зокрема, зазначено, що позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення до органу поліції, визначений пунктом 3 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», а крім того нарахування та виплата допомоги, починаючи з 11 липня 2017 року, здійснюється за Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 жовтня 2016 року № 4, відповідно до положень яких та оскільки позивач звільнений з органів поліції 19 лютого 2016 року, у нарахуванні та виплаті йому зазначеної допомоги правомірно відмовлено.

Оцінивши у письмовому провадженні подані сторонами документи і матеріали, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 25 вересня 1992 року проходив службу в органах внутрішніх справ. З 07 листопада 2015 року позивач проходив службу в поліції.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 19 лютого 2016 року № 158 о/с «Щодо особового складу» майора поліції ОСОБА_1 , начальника відділу Святошинського управління поліції звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Підставами для звільнення у наказі зазначено: рапорт ОСОБА_1 від 15 лютого 2016 року, свідоцтво про хворобу № 19/у, видане військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об'єднання МВС України по місту Києву» від 15 лютого 2016 року.

Відповідно до записів трудової книжки позивач з 23 травня 2016 року призначений на посаду інженера (у подальшому інженера відділення безпеки руху) Державної установи «Центр обслуговування підрозділів» Національної поліції України.

З Акту розслідування нещасного випадку, що стався 21 квітня 2004 року, а також з Акту № 23 від 07 жовтня 2015 року вбачається, що позивач в період проходження служби при виконанні службових обов'язків, внаслідок порушення Правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху, отримав компресійний перелом тіла L2 позвонка 1 ступеня. Згідно епікризу № 3530 позивач проходив лікування з 23 квітня по 14 травня 2004 року.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 19/у від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав травму, пов'язану з виконанням службових обов'язків, та захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, внаслідок чого визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час.

Після проходження медико-соціальної експертної комісії позивач отримав довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0664523 про встановлення йому з 28 вересня 2017 року другої групи інвалідності, а також довідку від 02 жовтня 2017 року про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0013873, відповідно до якої ступінь втрати працездатності складає 70 відсотків, причиною страти професійної працездатності визначено захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

11 жовтня 2017 року позивачем подано до ГУ НП у м. Києві заяву з проханням провести виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням другої групи інвалідності, пов'язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а також необхідні додатки (медичні та інші документи).

17 жовтня 2017 року ГУ НП у м. Києві надано відповідь про відсутність правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв'язку з пропущенням ним шестимісячного строку після звільнення з поліції, як визначено у пункті 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Отже, відповідач не заперечує обставин отримання позивачем інвалідності, пов'язаної з виконанням службових обов'язків, та захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, встановлених медичними установами, а відмовляє у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги виключно з підстав пропущення позивачем шестимісячного строку для подачі відповідної заяви після його звільнення зі служби у поліції.

Розглядаючи справу по суті, суд входить з наступного.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи, - в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (надалі - Порядок № 850).

Пунктом 3 Порядку №850 визначено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктами 7 - 9 Порядку №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги. МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Разом з тим, з 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97 - 101 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджений (надалі - Порядок №4, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Пунктом 3 Розділу ІІІ Порядку №4 визначено, що заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського.

Відповідно до п. 5 розділу III Порядку №4, для виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності поліцейський подає фінансовому підрозділу: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням втрати працездатності чи інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Пунктом 1 Розділу IV Порядку №4 передбачено, що фінансові підрозділи в десятиденний строк з дня реєстрації документів готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, форма якого наведена у додатку 2. Висновок про призначення одноразової грошової допомоги складається працівником фінансового підрозділу і підписується керівником фінансового підрозділу та керівником підрозділу, де проходить (проходив) службу поліцейський.

Згідно з пунктом 2 Розділу IV Порядку №4, керівник Національної поліції (міжрегіонального, територіального органу поліції) у п'ятнадцятиденний строк приймає рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням осіб із зазначенням мотивів відмови.

Відтак, Положеннями Порядку №850 та Порядку №4 передбачено, що одноразова грошова допомога у разі встановлення інвалідності виплачується за останнім місцем служби. Отже, заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги має бути подана працівником за останнім місцем служби, тобто у даному разі до відповідного органу Національної поліції України, що і було зроблено позивачем у справі, а також подано усі необхідні документи.

При цьому, у силу частини п'ятої статті 100 Закону України «Про Національну поліцію України», якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, визначених з різних підстав іншими законами та нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи.

Позивач, вважаючи одночасно наявність у себе права на отримання одноразової грошової допомоги як працівник міліції та як працівник поліції, обрав отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про міліцію» та постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.

Як вже зазначалося судом днем виникнення права на отримання грошової допомоги, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, відповідно до Порядку №850 є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії, тобто для позивача такою датою є 02 жовтня 2017 року (дата видачі довідки).

Отже, станом на день звільнення - 19 лютого 2016 року та упродовж 6 місяців - до 19 серпня 2016 року у позивача були відсутні медичні документи, які б давали йому підстави для звернення з питання отримання одноразової грошової допомоги.

До Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням другої групи інвалідності позивач звернувся 11 жовтня 2017 року, тобто через 9 днів після отримання довідки, що підтверджує встановлення йому інвалідності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано строків та процедури звернення за останнім місцем служби - до Головного управління Національної поліції у м. Києві, а відповідачем протиправно відмовлено йому у вирішенні питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги внаслідок отримання інвалідності та захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно та протиправно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку з отриманням другої групи інвалідності. Позивачем у свою чергу обрано вірний спосіб захисту порушеного права, через що суд знаходить підстави для задоволення позову у межах заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач має пільги щодо сплати судового збору та не сплачував його подаючи адміністративний позов до суду, підстави для вирішення питання щодо стягнення судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції у м. Києві у призначенні та проведенні виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) скласти висновок та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 (03164, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ на підставі Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850 від 21 жовтня 2015 року».

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда