Справа № 826/5258/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 червня 2018 року 16:48 № 826/5258/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Пащенка К.С., суддів Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Юрторг"
до треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет споруКабінету Міністрів України Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Державна регуляторна служба України
провизнання нечинною постанови,
представники позивача - Будько З.М.;

учасників справи: відповідача - Полець Д.М.;

третьої особи-1 - Остафійчук А.М.;

третьої особи-2 - Палига А.В.,

(в судовому засіданні 06.06.2018, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрторг" (надалі - позивач або ТОВ "Юрторг") звернулося з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач або КМ України), в якому просить суд:

- поновити строк для звернення до адміністративного суду;

- визнати постанову КМ України від 23.05.2012 № 495 «Про внесення змін до Типових правил розміщення зовнішньої реклами» нечинною (за текстом - Постанова або Спірна постанова або Оспорювана постанова).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2016 (суддя Арсірій Р.О.) відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 11.10.2017 № 7580 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.11.2017 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу до провадження та призначено до попереднього судового розгляду у судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2018 судом залучено Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Державну регуляторну службу України до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2018 відмовлено у задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 30.05.2018 судом оголошено перерву.

06.06.2018 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вважає Спірну постанову такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, а тому наявні підстави для визнання її нечинною.

Представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог, за викладених у письмових запереченнях підстав, відмовити та зауважив, що позивач не навів належних і достатніх доказів на підтвердження конкретних обставин допущеного відповідачем дійсного порушення його прав, свобод або інтересів.

Третя особа-1, в наданих 21.05.2018 до суду письмових поясненнях зауважила, що твердження позивача є безпідставними, а відтак просить суд у задоволенні позову відмовити.

У своїх письмових поясненнях від 24.05.2018 третя особа-2 вказала, що позов є необґрунтованим.

Вирішуючи по суті заяву позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, проаналізувавши наведені учасниками справи обставини та наявні у матеріалах позовної заяви докази, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Судом також враховується те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Проаналізувавши у сукупності наведені позивачем у позові доводи та наявні у матеріалах справи докази, з метою забезпечення можливості позивача звернутись до суду для вирішення спору, суд вважає викладену в позові відповідну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, у зв'язку з чим пропущений позивачем строк звернення до суду, за висновком суду, підлягає поновленню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

23.05.2012 КМ України прийнята Постанова.

Вказаною постановою внесені зміни до Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 (в рішенні - Правила), зокрема: 1. Доповнено пункт 2 після абзацу сьомого новим абзацом такого змісту: "вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб'єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.". У зв'язку з цим абзац восьмий вважати абзацом дев'ятим. 2. Доповнено Правила пунктами 48 і 49 такого змісту: "48. Вивіски чи таблички: повинні розміщуватися без втручання у несучі конструкції, легко демонтуватися, щоб не створювати перешкод під час робіт, пов'язаних з експлуатацією та ремонтом будівель і споруд, на яких вони розміщуються; не повинні відтворювати зображення дорожніх знаків; не повинні розміщуватися на будинках або спорудах - об'єктах незавершеного будівництва; площа поверхні не повинна перевищувати 3 кв. метрів. Забороняється вимагати від суб'єктів господарювання будь-які документи для розміщення вивісок чи табличок, не передбачені законодавством. 49. Демонтаж вивісок чи табличок, розміщених з порушенням вимог цих Правил, здійснюється у разі: припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичної особи - підприємця; невідповідності розміщення вивіски чи таблички вимогам щодо її розміщення, наданим у визначенні, та архітектурним вимогам, державним нормам, стандартам і правилам, санітарним нормам; порушення благоустрою території. Розміщені вивіски чи таблички підлягають демонтажу за рахунок коштів юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців, якими вони були встановлені.".

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що, по-перше, при прийнятті Постанови відповідачем не забезпечено реалізації принципів: передбачуваності при здійсненні регуляторної політики та оприлюднення проектів регуляторних актів (без нормативного обґрунтування, оприлюднення, громадського обговорення, та аналізу впливу регуляторного акту). По-друге, на офіційному сайті Державної регуляторної служби України була відсутня інформація щодо погодження проекту Спірної постанови, що і стало підставами позову.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на такому.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про рекламу», Законом України «Про Кабінет Міністрів України», Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18.07.2007 № 950, Правилами та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Щодо питань процедури прийняття Оспорюваної постанови.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», діяльність КМ України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Відповідно до ст. 4 вказаного вище Закону, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», КМ України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Наразі суд відмічає, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Вказане випливає з Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 883/5) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, відповідно до якого, нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

При цьому, згідно з п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У відповідності до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», акти КМ України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - це напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цією ж статтею передбачено, що регуляторна діяльність - це діяльність, спрямована на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», його дія поширюється на відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності.

За приписами ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених

пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з урахуванням затвердження Правил з боку Кабінету Міністрів України, право на що витікає з положень Закону України «Про рекламу», саме останній виступає регуляторним органом відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» в процесі підготовки, прийняття, розгляду та підготовки Оскаржуваної постанови та має виконувати вимоги цього Закону.

За вказаних обставин, суд вважає, що Постанова, по-перше, є нормативно-правовим актом, який спрямований на регулювання процедури розміщення вивісок (табличок), по-друге, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб, по-третє, прийнята регуляторним органом - Кабінетом Міністрів України, а відтак Спірна постанова є регуляторним актом.

Приймаючи до уваги, що Постанова є регуляторним актом, на останню поширюються положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» стосовно порядку прийняття регуляторних актів, порядку оприлюднення їх проектів, проведення обговорення, внесення зауважень до проекту тощо.

Статтею 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначені принципи державної регуляторної політики, до яких відносяться: доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми; адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив; ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб'єктів господарювання, громадян та держави; збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб'єктів господарювання, громадян та держави; передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності; прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов'язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями, обов'язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Забезпечення здійснення державної регуляторної політики включає: встановлення єдиного підходу до підготовки аналізу регуляторного впливу та до здійснення відстежень результативності регуляторних актів; підготовку аналізу регуляторного впливу; планування діяльності з підготовки проектів регуляторних актів; оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, а також відкриті обговорення за участю представників громадськості питань, пов'язаних з регуляторною діяльністю; відстеження результативності регуляторних актів; перегляд регуляторних актів; систематизацію регуляторних актів; недопущення прийняття регуляторних актів, які є непослідовними або не узгоджуються чи дублюють діючі регуляторні акти; викладення положень регуляторного акта у спосіб, який є доступним та однозначним для розуміння особами, які повинні впроваджувати або виконувати вимоги цього регуляторного акта; оприлюднення інформації про здійснення регуляторної діяльності (ст. 5 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»).

Зважаючи на наведене, прийняття оскаржуваної Постанови, за висновком колегії суддів, повинно відповідати принципам державної регуляторної політики, визначених згідно Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», які, як стверджує суд, безпосередньо пов'язані з суттю державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності - як напряму державної політики, спрямованого на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, колегія суддів, вирішуючи даний спір, вважає за необхідне звернути увагу на необхідності дотримання принципів правової визначеності та передбачуваності законодавства при прийнятті нормативних актів, на важливості та необхідності застосування яких неодноразово наголошувалося у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

В цьому контексті варто відмітити, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Разом з тим, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Так, у рішеннях від 09.11.1999 у справі «Шпачек проти Чеської Республіки», від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції та вимагає, перш за все, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Разом з тим, у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 року) Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.

З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (п. 31 відповідного рішення).

Зважаючи на викладену практику Європейського суду з прав людини, аналізуючи норми оскаржуваної Постанови, суд відмічає, що необхідність регламентування порядку розміщення вивісок (табличок), враховуючи відсутність у актах законодавства порядку їх розміщення, вимог до місця розміщення, підстав для демонтажу тощо, та приймаючи до уваги мету її прийняття, що спрямована на унормування процедури розміщення вивіски (таблички), відповідає принципу правової визначеності та передбачуваності законодавства.

Водночас, оскаржуючи Постанови, позивач вказує, що рішення суб'єкта владних повноважень суперечить Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи наведені нормативні приписи, колегією суддів, в частині питань дотримання засад реалізації здійснення державної регуляторної політики, зазначається таке.

За ст. 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений; проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом; щодо проекту регуляторного акта уповноваженим органом було прийнято рішення про відмову в його погодженні.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», проекти регуляторних актів, які розробляються центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підлягають погодженню із уповноваженим органом.

З матеріалів справи видно, що проект Постанови був оприлюднений для обговорення та отримання пропозицій, обставини чого випливають з відомостей пояснювальної записки та аналізу регуляторного впливу до проекту Постанови, затв. Міністром економічного розвитку і торгівлі України - Порошенком П.О., а також даних витягу з офіційного веб-сайту Держпідприємництва.

Матеріали справи також свідчать, що проект Постанови погоджений із уповноваженими органами, а саме: Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Державною регуляторною службою України та Міністерством юстиції України (зауваження останнього враховані), що підтверджується даними довідки про погодження від 14.05.2012, обставини чого, між іншим, по суті, не заперечуються з боку третіх осіб.

З наданих Секретаріатом КМ України до матеріалів справи документів слідує, що проект Оспорюваної постанови, за попереднім поданням його на розгляд до КМ України згідно листів: № 6864/1/1-12 від 22.02.2012 та № 672/0/19-12 від 28.03.2012, прийнятий на засіданні КМ України 23.05.2012 (додаткові питання порядку денного), що підтверджується Витягом з протоколу № 39 засідання КМ України.

За таких обставин, суд переконаний, що відповідний регуляторний акт прийнятий КМ України з дотриманням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а відповідач, в свою чергу, діяв в межах та у спосіб, передбачений чинним на той час законодавством.

Враховуючи викладене, невмотивованими є твердження позивача щодо порушення відповідачем положень Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» в частині дотримання процедури його прийняття.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні, суди, у відповідності до положень частини 2 статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач довів в рамках цієї справи правомірність свого рішення, що, в свою чергу, не спростовано позивачем з посиланням на належні і допустимі докази, які б засвідчували протилежне.

Суд відмічає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Подібна правова позиція щодо норм застосування Конституції України викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 03 квітня 2018 року (справа № 826/16924/14).

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Водночас, у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

При цьому особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами ст.ст. 3, 5,19 КАС України.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Зважаючи на вказані процесуальні приписи, що стосуються питання порушення прав та інтересів позивача, судом додатково акцентується увага на такому.

За ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно положень Постанови, під вивіскою чи табличкою розуміється елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб'єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

Так, з правової конструкції вказаного припису слідує, що вивіска чи табличка це елемент (не є рекламою) на будинку, будівлі або споруді з певною інформацією щодо конкретної особи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення.

В контексті викладеного варто відмітити, що в позові б/н від 22.03.2016 має місце посилання позивачем на обставини розміщення ним в березні 2016 вивіски на магазині.

Дане примічається у зв'язку із тим, що право оскаржити Постанову має особа, щодо якої вона застосована, тобто, на думку суду, таке її застосування, в сукупності аспектів зазначених тлумачувальних судом акцентів щодо вивіски чи таблички, а також порушеного права суб'єкта правовідносин за Постановою, пов'язано як з обставинами реєстрації юридичної особи позивача та початок ним певної господарської діяльності, як такої, так, неодмінно, і з обставинами участі певного суб'єкта у таких правовідносинах, що пов'язано безпосередньо з реалізацією позивачем прав в частині розміщення вивіски чи таблички, і, у випадку порушення його прав у такому, відповідний суб'єкт правовідносин має право стверджувати про застосування до нього Постанови.

Водночас, доказів перебування зазначеного приміщення у власності позивача, що, відповідно, пов'язує права позивача на розміщення певної вивіски чи таблички, і, як наслідок, порушення його прав як учасника відповідних правовідносин, до якого застосована у зв'язку із цим, як стверджує позивач, Постанова, до суду не представлено. Відтак, не доведеними з боку позивача, в розумінні ст. 75 КАС України (достовірність доказів), є викладені останнім в позові обставини про порушення його прав щодо розміщення вивіски чи таблички станом на березень 2016, з огляду, зокрема, на неподання достовірних доказів про викладені ним в позові факти.

Поряд з цим, під час перебування справи на розгляді в суді позивачем подано до суду договір оренди нежитлового приміщення, який свідчить про отримання позивачем офісного приміщення в оренду лише 01.04.2016. Також позивачем долучено до справи лист б/н від 08.04.2016 ТОВ «РА «Хороша компанія», з якого випливає, що позивачу відмовлено в послугах з виготовлення та розміщення замовленої ним вивіски у зв'язку із невідповідності макета вимогам Постанови.

Таким чином, оскільки до суду не подано доказів перебування зазначеного в позові приміщення у власності позивача, а докази надання позивачу у користування приміщення припадають на 01.04.2016, неаргументованими, згідно позову, є обставини порушення прав позивача як учасника відповідних правовідносин до якого застосована Постанова станом на березень 2016, за ознакою реалізації прав на розміщення вивіски чи таблички, а не здійснення певної господарської діяльності, здійснення якої, не обов'язково може бути пов'язано з застосуванням Постанови.

Статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, з урахуванням відсутності об'єктивної наявності порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача станом на березень 2016 року, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги до відповідача, за викладених в позові підстав, про визнання нечинною Постанови є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 241- 246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрторг" відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 15.06.2018.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко