Справа № 821/688/18
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/688/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Ковбій О.В.,

при секретарі: Васильєвій В.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування Наказу від 12.03.2018 року № 144-о; поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1В.) звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням відносин правонаступництва, просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ від 12.03.2018 року № 144-о;

- поновити його на роботі на посаді завідувача сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач, Херсонська митниця);

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2018 року по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Так, ОСОБА_1 з 2014 року працював завідувачем сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Херсонської митниці ДФС.

Наказом начальника Херсонської митниці ДФС України №144-0 від 12.03.2018 року звільнений з займаної посади відповідно до п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України, п.3 ч.1, ч.2 ст. 84 Закону України від 10.12.2015 року «Про державну службу».

Підставою для звільнення стало набрання законної сили постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.12.2017 року, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинене правопорушення повязане з корупцією.

Позивач називає своє звільнення незаконним, оскільки у день винесення оскарженого наказу знаходився на лікарняному, натомість відповідач, звільнивши його в період тимчасової непрацездатності порушив ч.4 ст. 40 Кодексу законів про працю.

Також, позивач зазначає, що норми п.3 ч.1, ч.2 ст.84 Закону України «Про державну службу» зобовязують роботодавця звільнити особу з державної служби не просто у звязку з притягненням його до адміністративної відповідальності за корупційне або повязане з корупцією правопорушення, а у звязку з втратою на підставі судового рішення права на державну службу або його обмеженням.

ОСОБА_1 вважає, що на момент свого звільнення не втратив права на державну службу та не був обмежений в цьому праві, а лише був притягнутий до відповідальності у вигляді штрафу. Тому, застосоване до нього звільнення на підставі п.3 ч.1 та ч.2 ст.84 Закону України «Про державну службу» є протиправним.

На підставі викладеного, позивач просить задовольнити позов, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.03.2018 року по день поновлення на роботі.

Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено на 10 травня 2018 року о 10:00.

27.04.2018 року відповідачем по справі подано відзив, згідно якого Херсонська митниця заперечує проти задоволення позову. Вважає наказ №144-о «Про звільнення з роботи» від 12.03.2018 року правомірним, винесеним на підставі постанови суду у справі №766/20436/17 від 06.12.2017 року, яка набрала законної сили.

Також, вказує, що ч.2 ст. 84 Закону України «Про державну службу» визначено, що у випадках зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті, субєкт призначення зобовязаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку зазначеному у п.5 ч.1 цієї статті, - у порядку визначеному статтею 32 цього Закону.

Таким рішенням відносно позивача стала постанова Херсонського міського суду Херсонської області від 06.12.2017 року по справі №766/20436/17 про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, повязане з корупцією.

Отже, на думку відповідача, зазначеною нормою Закону визначено особливу виключну підставу для припинення державної служби набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або повязане з корупцією правопорушення. Окрім вказаного, тієї ж правової позиції дотримується Національне агентство України з питань державної служби, про що ним зазначено в листі №1092/21-70-10 від 14.02.2018 року, надісланого на адресу відповідача.

Також відповідач вважає, що між сторонами виник спір з приводу припинення трудового договору з працівником на підставі іншого закону ніж ст. 40 КЗпП України, а тому правила звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені наведеною статтею (зокрема щодо заборони звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності) на дані правовідносини не розповсюджуються.

Окрім зазначеного, відповідач заперечує проти вимоги позивача стосовно стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач отримав виплати за час тимчасової непрацездатності з 12.03.2018 року по 16.03.2018 року.

08.05.2018 року представником позивача надано до суду клопотання, в якому він просив долучити до матеріалів справи постанову апеляційного суду Херсонської області від 27.04.2018 року, якою скасовано постанову Херсонського міського суду Херсонської області у справі №766/20436/17.

Цього ж дня представником позивача подано до суду клопотання про відкладення судового розгляду.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 07.06.2018 року.

В судове засідання на вказану дату сторони зявились. Представник відповідача клопотав про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з рішенням суду апеляційної інстанції у справі №766/20436/17. Протокольною ухвалою суду від 07.06.2018 року клопотання задоволено, розгляд справи відкладено на 12.06.2018 року.

В судове засідання, призначене на 12.06.2018 року сторони зявились.

Позивачем заявлено клопотання про збільшення позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду в задоволені клопотання позивача відмовлено, у звязку з пропуском ним граничного строку подачі такого роду клопотань, встановлених ч.1 ст.47 КАС України (не пізніше ніж за пять днів до першого судового засідання).

Також, представником відповідача в судовому засіданні заявлено клопотання про правонаступництво. У звязку з чим протокольною ухвалою суду первісного відповідача замінено Митницею ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, у звязку з реорганізацією відповідача, проведеною згідно постанови КМ України Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби №296 від 28.03.2018 року та допущено процесуальне правонаступництво, передбачене ст. 52 КАС України.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення учасників процесу, які прибули до суду, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 15.02.2016 року займав посаду завідувача сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Херсонської митниці ДФС.

22.11.2017 року співробітниками Управління захисту економіки Департаменту захисту економіки національної поліції України відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №149/2017 від 22.11.2017 року, за результатами розгляду якого позивач постановою суду у справі №766/20436/17 від 06.12.2017 року був визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-6 КУпАП України.

З 12.03.2018 року по 16.03.2018 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДВ №891942.

Однак, наказом начальника Херсонської митниці ДФС України №144-0 від 12.03.2018 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади відповідно до п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України, п.3 ч.1, ч.2 ст. 84 Закону України від 10.12.2015 року «Про державну службу».

Підставою для звільнення зазначено набрання законної сили постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.12.2017 року, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинене правопорушення повязаного з корупцією.

ОСОБА_1 не погоджується зі своїм звільненням, вважає відповідний наказ протиправним та просить скасувати, окрім цього просить поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.03.2018 року.

Судом встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Херсонського міського суду по справі № 766/20436/17, апеляційна скарга була задоволена, постанова суду першої інстанції скасована, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 60-61).

В зв'язку із встановленими обставинами справи, суд зазначає, що принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, в тому числі порядок проходження державної служби та звільнення з неї, врегульовано Законом України «Про державну службу».

Так, зокрема, згідно ч.2 ст. 1 зазначеного Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов'язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов'язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов'язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв'язку з виконанням посадових обов'язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов'язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 84 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є, зокрема, набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення.

Згідно частини 2 наведеної статті у випадку, зазначеному в пункті 3 частини першої цієї статті, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом.

В зв'язку з наведеним, суд зазначає, що доводи позовної заяви позивачем зведені до того, що згідно постанови Херсонського міського суду Херсонської області від 06.12.2017 р., якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, не було накладено заборони чи обмеження на подальше проходження ним державної служби. Вказаного висновку позивач дійшов, аналізуючи положення ст. 84 Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що відповідні висновки позивача є помилковими, оскільки п.3 ч.1 ст. 84 Закону України «Про державну службу» не містить такої додаткової умови для застосування до державного службовця наслідків у вигляді звільнення, як обмеження права на державну службу або заборону на зайняття посад державної служби викладених в судовому рішенні.

Навпаки, наведена норма передбачає особливу, виключну підставу для припинення державної служби у звязку з втратою права на державну службу (тобто тлумачить зміст відповідного поняття в контексті однієї з підстав) - набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення.

Таким чином, аналізуючи підстави для припинення державної служби, а також враховуючи факт набрання законної сили рішенням суду, яким позивача, як державного службовця, притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення повязане з корупцією, суд дійшов висновку про правомірність звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, суд вказує на необґрунтованість доводів позивача стосовно того, що відсутність у постанові Херсонського міського суду Херсонської області від 06.12.2017р. у справі №766/20436/17 приписів, щодо обмеження права позивача на державну службу не створює для нього негативних наслідків у вигляді звільнення, оскільки судом встановлено факт порушення позивачем вимог частини 2 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто порушення вимог фінансового контролю, що є одним із видів адміністративних правопорушень, повязаних з корупцією у відповідності до Глави 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, визнання вини позивача у вчинені правопорушення, повязаного з корупцією є самостійної підставою, що зобовязує роботодавця застосувати до державного службовця наслідки у вигляді звільнення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що на час винесення спірного наказу про звільнення позивача існували передбачені законом підстави для його видання, оскільки позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, повязане з корупцією. Судове рішення, яке стало підставою для прийняття спірного наказу, на той час вважалося таким, що набрало законної сили, про що міститься відповідний запис на копії постанови, наявної в матеріалах справи.

Таким чином відповідач не мав та не зобовязаний був мати підстави для сумніву щодо даної обставини та діяв з її урахуванням.

З приводу посилань апелянта на ту обставину, що оскаржуване розпорядження видано в період перебування на лікарняному, суд зазначає таке.

Згідно з листом непрацездатності серії АДВ № 891942, виданим 17.03.2018 року КЗ «Херсонська міська клініка ім. А. і О. Тропіних», ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 12.03.2018 року.

Наказ № 144-о видано 12.03.2018, тобто у період перебування позивача на лікарняному.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом із тим, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим законом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Такий правовий висновок зроблено як Верховним Судом України у постанові у справі № 6-127цс12 від 23 січня 2013 року, так і підтверджено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 175/167/16-ц від 16 січня 2018 року та Великою Палатою Верховного Суду у справі №759/19440/15-ц від 16 травня 2018 року.

Отже, вимоги позивача стосовно визнання протиправним наказу Херсонської митниці ДФС України від 12.03.2018 року №144-о «Про звільнення з роботи» є необґрунтованими, оскільки відповідач, при винесенні спірного наказу діяв в порядку та у спосіб, передбачений законом.

Разом з тим, суд зауважує, що за правилами процесуального закону вказане судове рішення було скасовано, в звязку з чим підстави для припинення державної служби та, відповідно, звільнення позивача з посади, припинили своє існування.

Суд зазначає, що Херсонській митниці, під час судового розгляду справи було відомо про скасування постанови суду, яка була підставою для винесення оскарженого наказу. Однак, до моменту винесення рішення в даній справі наказ відповідача не скасований, процедуру поновлення ОСОБА_1 на посаді не ініційовано.

Враховуючи те, що законом не встановлено алгоритму поновлення особи на роботі у випадках скасування підстави для її звільнення, зокрема, не встановлено обовязку звільненої особи звернутись до роботодавця з відповідною заявою, суд вважає, що ефективним засобом поновлення порушених прав позивача, в даному конкретному випадку, буде скасування спірного наказу та поновлення ОСОБА_1 на посаді, з урахуванням організаційних змін, які відбулись на підставі п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби».

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України).

Порядок обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно абз.б п.4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

В п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про працю" зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наданої відповідачем бухгалтерської довідки з реєстраційним №2667/21-70-05 від 18.04.2018 року слідує, що заробітна плата ОСОБА_1 складає за лютий 2018 року - 10990,00 грн., за січень 2018 року - 8700,00 грн., всього - 19690,00 грн., а тому середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, складає 9845,00 грн. (19690,00 грн./2 міс.= 9845,00 грн.).

Кількість робочих днів у лютому 2018 року - 20, у січні 2018 року - 21, всього - 41. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 480,24 грн. (19690,00 грн. / 41 робочих днів=480,24 грн.).

Період вимушеного прогулу тривав з 13.03.2018 р. (наступний день після звільнення відповідно до наказу від 12.03.2018 р. № 144-о) до 13.06.2018 р. (дня постановлення судового рішення) та становить 63 робочих дня.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 30 255,12 грн. (480,24 грн. х 63 робочих днів).

Таким чином сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.03.2018 р. по 13.06.2018 р. становить 30 255,12 грн.

Суд відноситься критично до доводів відповідача стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має нараховуватись відповідачу після 16.03.2018 року, оскільки з 12.03.2018 року по 16.03.2018 року ОСОБА_1 отримав виплату у звязку з тимчасовою непрацездатністю, оскільки вважає, що відповідач не повинен був здійснювати виплати позивачу після припинення трудових відносин з ним, тобто з 13.03.2018 року.

В обґрунтування своєї позиції суд зазначає наступне.

Так, ст. 19 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Пункт 14 ч.1 ст. 1 також вказано, що субєктами соціального страхування є застраховані особа, члени її сімей або інші особи у випадках, передбачених цим Законом, страхувальник та страховик.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» містить відсилочну норму стосовно визначення поняття «застрахована особа», згідно якої терміни "застрахована особа", "страхувальники" та "роботодавці" вживаються у цьому Законі у значеннях, наведених у Законі України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування".

Пунктом 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Тобто, для встановлення наявності у особи статусу застрахованої особи у розумінні Законів України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а отже і її права на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності слід визначити, зокрема, чи підлягає відповідна особа загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

З наказу №144-0 від 12.03.2018 року вбачається, що позивач з 13.03.2018 року вже не працює в Херсонській митниці, тобто не відноситься до осіб, які підлягають страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності, отже й не є застрахованою особою в розумінні наведених вище законів. Тож його право на отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності було безспірним тільки 12.03.2018 року. З 13.03.2018 року позивач, відносно відповідача таке право втратив.

Натомість право позивача на отримання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з'явилось наступного за днем його звільнення дня, отже має обраховуватись з 13.03.2018 року.

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі з 13.03.2018 року та в частині стягнення з Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.03.2018 року по 13.06.2018 року включно в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9845,00 грн. (19690,00 грн./2 міс.= 9845,00 грн.) з відрахуванням податків та обов'язкових платежів підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262, 371 КАС України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати наказ Херсонської митниці ДФС України від 12.03.2018 року №144-о "Про звільнення з роботи".

Поновити ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1, адреса: 75003, Херсонська область, Білозерський район, с. Дніпровське, вул. Набережна, буд. 13) на посаді завідувача сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі з 13.03.2018 року.

Стягнути з Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі (, адреса: 73000, м. Херсон, вул. Гоголя,13) на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1, адреса: 75003, Херсонська область, Білозерський район, с. Дніпровське, вул. Набережна, буд. 13) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.03.2018 року по 13.06.2018 року включно в розмірі 30 255 (тридцять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) грн. 12 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1, адреса: 75003, Херсонська область, Білозерський район, с. Дніпровське, вул. Набережна, буд. 13) на посаді завідувача сектору технічних систем митного контролю управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі з 13.03.2018 року

Допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі (, адреса: 73000, м. Херсон, вул. Гоголя,13) на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1, адреса: 75003, Херсонська область, Білозерський район, с. Дніпровське, вул. Набережна, буд. 13) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.03.2018 року по 13.06.2018 року включно в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9845 (дев'ять тисяч вісімсот сорок п'ять) грн. 00 коп. з відрахуванням податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18 червня 2018 р.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 12.3