Справа № 826/4787/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 травня 2018 року №826/4787/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач), до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві, (далі - відповідач), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.12.2016 р. №, № та №, (далі - оскаржувані рішення).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті на підставі висновків перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам.

У ході судового розгляду даної справи позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх повністю.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань правильності нарахування, повноти та своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді вартості об'єкта дарування позивачем за період із 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р., за результатами якої 24.11.2016 р. складено акт №494/26-57-13-06/НОМЕР_1, (далі - акт перевірки).

Згідно з висновками акту перевірки, позивачем:

- в порушення пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не подано податкову декларацію про отримані у 2015 р. доходи;

- в порушення пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164, пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174, п. 176.1, п. 176.2 ст. 176 ПК України не задекларовано дохід у вигляді вартості об'єкта дарування від фізичної особи-нерезидента у загальному розмірі 193764,00 грн., внаслідок чого визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за 2015 р. у розмірі 38143,80 грн.;

- в порушення пп. 1.2, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України занижено та не перераховано до бюджету військовий збір за 2015 р. у розмірі 2906,46 грн. з отриманого доходу у вигляді вартості об'єкта дарування від фізичної особи-нерезидента.

На підставі акту перевірки, 06.12.2016 р. відповідачем складено оскаржувані рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 38143,80 грн. за основним платежем та у розмірі 9535,95 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 170,00 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «військовий збір» у розмірі 2906,46 грн. за основним платежем та у розмірі 726,61 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатами адміністративного (досудового) оскарження перелічені рішення залишено без змін.

Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України, (далі - ЦК України), за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору дарування можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому (ч. 2 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України, дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV ПК України, згідно з п. 162.1 ст. 162 якого, платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема фізична особа - резидент.

Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України, об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включається, зокрема: дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з розділом IV Кодексу (пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164 Кодексу); інші доходи, крім визначених у ст. 165 Кодексу (пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу).

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику (крім випадків, визначених у п.п. 167.2 - 167.5 цієї статті).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) податку до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу.

Порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав, визначено ст. 174 розділу IV ПК України.

Об'єкти дарування, зазначені в п. 174.1 цієї статті, подаровані платнику податку іншою фізичною особою, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини (пп. 174.6 ст. 174 ПК України).

До об'єктів оподаткування спадщини/дарунку платника податку включається зокрема готівка або кошти, що зберігаються на рахунках спадкодавця, вiдкритих у банківських i небанківських фінансових установах, у тому числі депозитні (ощадні) іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю (пп. «ґ» пп. 174.1 ст. 174 ПК України).

Згідно з пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174 ПК України, об'єкти спадщини оподатковуються: за ставкою, визначеною п. 167.2 ст. 167 цього Кодексу, вартість будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не зазначені у пп. 174.2.1 цього пункту.

Відповідно до пп. 174.2.3 п. 174.2 ст. 174 ПК України, вартість будь-якого об'єкта спадщини (подарунку), що успадковуються спадкоємцем від спадкодавця - нерезидента оподатковується за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПК України.

У ході судового розгляду справи встановлено, що згідно з договором дарування грошей від 02.02.2014 р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. за №492, позивач прийняв у дар від фізичної особи-нерезидента грошові кошти у розмірі 12000,00 доларів США (еквівалент у гривні - 193764,00 грн).

У договорі дарування зазначено, що грошові кошти належать дарувателю і розміщені на вкладному рахунку відповідно до договору №ДФ- про строковий банківський вклад, укладеного між дарувателем та Публічним акціонерним товариством «Енергобанк», (далі - ПАТ «Енергобанк»).

Пунктом 4 договору дарування обумовлено, що право власності до обдарованого, згідно з ч. 4 ст. 722 ЦК України, виникає з моменту фактичної передачі грошей, що даруються.

У судових засіданнях позивач та його представник наполягали на тому, що оскаржувані рішення мають бути скасовані, адже фактично позивач кошти, подаровані йому, не отримав. Зокрема, позивач звертався до банку із вимогою переоформити вклад та отримати подаровані кошти, однак листом ПАТ «Енергобанк» від 20.03.2015 р. №686/9 позивача повідомлено що, у банку запроваджено тимчасову адміністрацію. Подальша діяльність банку здійснюється відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З урахуванням викладеного суд зауважує, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 р. №96 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, (далі - Фонд), прийнято рішення від 12.02.2015 р. №29 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк», згідно з яким, з 13.02.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк».

В подальшому, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 11.06.2015 р. №370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12.06.2015 р. №115 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку», згідно з яким, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк».

З огляду на викладене, за переконанням позивача, він не прийняв дарунок (кошти), оскільки кошти залишилися на рахунку дарувальника, відкритому в ПАТ «Енергобанк», отже у нього - позивача, відсутній обов'язок по сплаті податку на доходи фізичних осіб, військового збору та подачі декларації про майновий стан і доходи.

Зважаючи на викладене, суд зауважує наступне.

Порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку як дарунок (або в результаті укладення договору дарування) від фізичних осіб встановлено п. 174.6 ст. 174 ПК України, згідно з яким кошти, майно, майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг, подаровані платнику податку, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

Порядок сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету встановлено п. 168.4 ст. 168 ПК України, відповідно до пп. 168.4.5 якого, фізична особа, відповідальна згідно з вимогами розділу IV ПК України за нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету, зокрема, у разі нотаріального посвідчення договорів дарування (свідоцтв на спадщину) - за місцем нотаріального посвідчення таких договорів (одержання свідоцтв), в інших випадках - за її податковою адресою.

Також у порядку, встановленому ст. 168 ПК України, здійснюється нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету (пп. 1.4 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Отже, платник податку, який отримав дохід у вигляді вартості подарунку та/або спадщини, може сплатити податок на доходи фізичних осіб та військовий збір до нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна за місцем нотаріального посвідчення такого договору.

У разі несплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до нотаріального посвідчення спадщини та/або договору дарування на об'єкти спадщини (дарунку), згідно із п. 179.1 ст. 179ПК України, платник податку зобов'язаний подати декларацію до контролюючого органу, де перебуває на обліку, до 01 травня року, що настає за звітним (п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України), та самостійно до 01 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним декларації (п. 179.7 ст. 179 ПК України).

Під час позапланового заходу, про що зазначено в акті перевірки, контролюючий орган прийшов до висновку про отримання позивачем доходу у сумі 193764,00 грн. на підставі договору дарування.

На підтвердження обґрунтованості свого висновку контролюючий орган зазначив, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків, до яких контролюючий орган прийшов у результаті проведеної перевірки, адже, виходячи із норм законодавства, право власності до позивача на подаровані йому кошти перейшло з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, а тому останній повинен був подати податкову декларацію та сплатити податок на доходи фізичних осіб.

Суд зауважує, що позивачем вчинялися дії, спрямовані на переоформлення коштів з рахунку дарувальника, а також позивачем не надано доказів неможливості розпорядження подарованими коштами, чи доказів на підтвердження того, що кошти фактично не були отримані позивачем.

Щодо сплати військового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 1.1 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, платниками військового збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 ПК України.

Об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України (пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Ставка збору становить 1,5 % від об'єкта оподаткування (пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 ПК України, платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України, об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

До складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з розділом ІV ПК України (пп. 164.2.10 ПК України).

Отже, як вбачається з викладеного, позивач повинен сплатити військовий збір.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та касування податкових повідомлень-рішень є таким, що не підлягає задоволенню.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 143, 243-246, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко