Справа № 804/2474/18
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2018 року Справа № 804/2474/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
при секретарі Скупейко І.М.
представника позивача Вохмяніної І.М.
представника відповідача Петруні А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" до Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області про скасування рішення, -
04.04.2018 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (далі - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області(далі - відповідач) в якому просиловизнати протиправним та скасувати рішення Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 20.02.2018 р. №56-04/VI «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік».
Обґрунтування позову полягає в тому, що Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області, порушуючи норми чинного законодавства, змінила протягом бюджетного року податки та збори, їх ставки, прийнявши рішення №56-04/VI «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік» 20.02.2018 р., замість 15.07.2017 р., яким передбачені нові ставки податку. Крім того, позивач вважає неприйнятними посилання відповідача у оскаржуваному рішенні на п.3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 07.12.2017 р. №2245-VIII «Про внесення змін до податкового кодексу та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 р.» (далі - Закон України №2245) з огляду на закріплений ст. 8 Конституції України принцип верховенства права, статтею 5 пріоритетності норм Податкового кодексу України та ст. 2 Податкового кодексу України, за якою зміна положень Податкового кодексу України може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу, а норми ст. 4 та ст.12 Податкового кодексу України змінені не були, діють в редакції від 02.12.2010 р., оскільки у зазначених статтях не містяться посилання про внесення змін на підставі Закону №2245 (як то є у преамбулі Закону). Відносно об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у с. Першотравневе Нікопольського району Дніпропетровської області, позивач повідомив, що ним було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 р., підтвердженням чого є звітна податкова декларація від 14.02.2018 р. за попередніми ставками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки рішення про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня, що передує бюджетному періоду, органом місцевого самоврядування не було оприлюднено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2018 р. справу №804/2474/18 прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.05.2018 р. о 13:00 год.
08.05.2018 р. на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відгук на позов, відповідно до якого повідомлено, що на нього законодавством, в межах повноважень покладено обов'язки вирішувати питання відповідно до Податкового кодексу України щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), а відтак,Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області уповноважена на прийняття відповідних рішень про встановлення ставок такого податку, що і було реалізовано відповідачем після початку функціонування як новоствореної об'єднаної територіальної громади прийняттям рішення від 20.02.2018 р. №56-04/VI «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік» з урахуванням п.3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України №2245. Вказаний Закон №2245 є чинним, оскільки був підписаний Президентом України 07.12.2017 р. та офіційно опублікований 30.12.2017 р. в газеті «Голос України».
У судовому засіданні 11.05.2018 р. за клопотанням позивача для ознайомленням з матеріалами справи, підготовче судове засідання було перенесено на 11:00 год. 06.06.2018 р.
06.06.2018 р. на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшлодоповнення до відповіді на відгук на позов, відповідно до якого повідомлено, що до прийняття оскаржуваного рішення до позивача повинно було застосовано мінімальні ставки податків, що передбачено у випадку не прийняття сільською радою відповідного рішення у відповідності до пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України. Позивач не вбачає підстав для обмежувального тлумачення до пп.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.4.5 ст.4, пп.12.3.4 п.12.3 ст.12, п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України. На підтвердження своєї правової позиції надав рішення Верховного суду України від 08.05.2018 р. у справі №803/1642/16, від 08.05.2018 р. у справі 820/8898/15, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07.06.2017 р. у справі 712/2617/16-а.
У судове засідання 06.06.2018 р. прибули уповноважені представники сторін.
За письмової згоди сторін, суд, в порядку ст.ст.181, 199 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи по суті.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.
Дослідивши матеріали справи та долучені докази, заслухавши пояснення сторін, вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог суд виходив з наступного.
Судом встановлено, що 20.02.2018 р. керуючись ст. 266 Податкового кодексу України, п.24 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 р. №483, Законом України від 07.12.2017 р. №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 р.» Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області вирішила установити на території Першотравневської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з додатку 1 та пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України за переліком згідно додатку 2, про що прийняла рішення №56-04/VI «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік» (далі - Рішення).
Про оприлюднення рішення в засобах масової інформації та на дошках оголошень вказано у п.2 Рішення.
Відповідно до п.5 даного Рішення, останнє набирає чинності з 01.03.2018 р.
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до ч.2ст.69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу Українивстановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом Україниз урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.
Згідно з п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.
01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено, серед іншого, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки врегульовано статтею 266 Податкового кодексу України.
Так, в силу положень підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 ст. 266 Податкового кодексу Україниплатниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп. 266.2.1 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).
Підпунктом 266.5.1ст. 266 Податкового кодексу Українивстановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до пп. 266.4.2 ст. 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
При цьому органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
За приписами статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Підпунктом 10.1.1 п.10.1 ст.10 Податкового кодексу України передбачено, що до місцевих податків належить податок на майно, а згідно із пунктом 10.3 статті 10 цього ж Кодексу місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Водночас, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Пунктом 4.4 статті 4Податкового кодексувизначено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Як передбачено підпунктами 12.1.1, 12.1.2, 12.1.4 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України, Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає: перелік загальнодержавних податків та зборів; перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад; положення, визначені в пунктах 7.1, 7.2статті 7 цього Кодексущодо місцевих податків та зборів.
Повноваження відповідача, як сільської ради, щодо встановлення місцевих податків і зборів у Податковому кодексі України визначені статтею 12.
Так, згідно із пунктом 12.3, підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексусільські, селищні, міські ради межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу Українивизначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 вказаного Кодексуу разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Разом з тим, згідно із підпунктами 4.1.4, 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу Україниподаткове законодавство України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
Відповідно до підпунктів 7.1.1 - 7.1.8 пункту 7.1 статті 7 Податкового кодексу України під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.
Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає суду підстави дійти висновку про те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIIIз 01.01.2015 в Україні до переліку місцевих податків і зборів було віднесено новий вид місцевого податку на майно, а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ставки та/або пільги зі сплати якого мають право визначати, серед іншого, сільські ради, шляхом винесення відповідного рішення в межах наданих повноважень у сфері встановлення місцевих податків та зборів.
Суд зазначає, що приймаючи рішення про встановлення місцевих податків та зборів (в т. ч. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) сільська рада, в обов'язковому порядку повинна враховувати обмеження, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України(в частині офіційного оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду) та підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 (в частині дотримання принципу стабільності: зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки).
В контексті даних правовідносин, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд звертає увагу на обов'язковість застосування, зокрема, положень ч. 3ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яким визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), положень ст.76 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи та ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України щодо оцінки належності, допустимості, достовірності та достатності доказів з урахуванням особливостей щодо використання таких доказів, передбачених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Постановою Центральної виборчої комісії від 18.08.2017 р. №164 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 29.10.2017 р.» призначено перші вибори Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (п.5 Додатку 3).
Початок повноважень депутатів Першотравневської сільської ради 20.11.2017 р. з прийняттям рішення першої сесії сьомого скликання №01-01/VI. Рішенням №02-01/VIІ від 20.11.2017 р. почав свої повноваження і сільський голова, обраний 01.11.2017 р. Постановою №20.
Отже,судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Першотравневська сільська радаНікопольського району Дніпропетровської області почала діяти з 20.11.2017 р.
У п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Пунктом 7 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд та приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
Інформація щодо визнання неконституційним або скасування Закону України №2245 або окремих його частин, відсутня.
Статтею 1 Протоколу першого Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Суд зазначає, що принцип стабільності у податкових правовідносинах є складовою частиною процедури запровадження змін до елементів податків і зборів, що впливає на податковий період, з якого застосовуватимуться відповідні зміни, однак, не впливає на право прийняття оскаржуваного рішення.
Щодо доводів позивача про те, що норми ст. 4, ст.12 Податкового кодексу України змінені не були, діють в редакції від 02.12.2010 р. (як вказав позивач) та у зазначених статтях не містяться посилання про внесення змін на підставі Закону України №2245 (як то є у преамбулі Закону), суд вважає за необхідне зазначити, щозміни до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, положеннями якого закріплено обов'язок офіційного опублікування органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня поточного року, який передує бюджетному,Законом України №2245 не передбачені, про що свідчить п.1 розділу І Закону України №2245, відповідно посилань на такі зміни у законі бути не може.
Законом України №2245 у п.3 Перехідних положень визначено спеціальну умову щодо не розповсюдження дії спірних норм для конкретного кола осіб (ради об'єднаних територіальних громад, що утворені після 15 липня 2017 р. та у 2018 р.). Таким чином,виходячи з галузевої приналежності норми законодавець визначив напрям її дії у розділі Прикінцеві та перехідні положення нормативно-правового акту за колом осіб до конкретних обставин.
В даному випадку принциповим є встановлення правомірності застосування або не застосування відповідачем п.3 Перехідних положень Закону України №2245 при винесенні оскаржуваного Рішення.
Стаття 57 Конституції України визначає, що кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.
У відповідності до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Офіційне тлумачення частини першої статті 58 відображено вРішенні Конституційного Суду№ 1-рп/99 від 09.02.99. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
З огляду на викладене, у спірних правовідносинах суд не вбачає суперечностей між нормами законів та неоднозначного (множинного) їх трактування, які б могли стати наслідком прийняття рішення на користь платника податку (позивача) з огляду на положення ст. 56 Податкового кодексу України.
Доводи позивача про неправомірне використання відповідачем Закону України №2245 при прийнятті оскаржуваного Рішення по суті є незгодою з прийнятим Законом, і в такому разі належить обрати інший спосіб захисту порушеного права з урахуванням правил підсудності та юрисдикції.
Оскільки Закон України №2245 набрав чинності та діє, а відповідач в межах повноважень виконав свої обов'язки з урахуванням внесених змін у регулювання спірних правовідносин вказаним законом, доводи позивача щодо неправомірного застосування положень даного Закону не дають підстав для застосування судом положень ч.4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, про які вказує позивач, згідно якої якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
В Рішенні Конституційного суду України від 05.04.2001 р. у справі№ 1-16/2001Конституційний Суд України вказав, що за Конституцією Україникожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом (стаття 67); система оподаткування, податки і збори встановлюються виключно законами України (пункт 1 частини другої статті 92); прийняття законів належить до повноважень парламенту - Верховної Ради України (пункт 3 частини першої статті 85) як єдиного законодавчого органу в Україні (стаття 75). Верховна Рада України шляхом прийняття відповідних законів повноважна вносити зміни і до названих вище декретів. До того ж, "ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування".
Суд акцентує увагу, що редакція статті 12 Податкового кодексу України зі змінами Законом України №2245 та у попередній редакції визначає повноваження, зокрема але виключно, сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів, і її додержання, як і додержання інших норм податкового законодавства є важливою складовою при реалізації державної політики у сфері справляння податків і зборів і, відтак, навіть при наявності процедурних порушень законодавства при здійсненні повноважень щодо прийняття рішень щодо податків і зборів, ніяким чином не спростовує наявності такого обов'язку як сплата податків і зборів.
Долучення позивачем тексту оскаржуваного рішення спростовує сумніви щодо його оприлюднення.
Обов'язок щодо сплати податків і зборів визначений Конституцією України у ст. 67, Податковим кодексом України, зокрема статтею 36, та низкою нормативно-правових актів та за ухилення від належного виконання такого обов'язку передбачена відповідальність, що прямо узгоджується з принципом стабільності податкової системи та принципом верховенства права, на додержанні яких наполягає позивач.
Належне виконання обов'язку зі сплати податків і зборів є складовою функціонування податкової системи та надходження коштів до бюджету Держави, яке здійснюється, в тому числі, і через органи місцевого самоврядування.
Суд не вбачає в діях відповідача зміну позивачу режиму оподаткування, на що посилається позивач, оскільки Рішенням Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області встановила ставки вже запровадженого з 01.01.2015 р. податку змінивши їх розмір.
Стосовно позиції позивача щодо необхідності застосування відносно нього мінімальних ставок податків і зборів, як то вказано у пп.12.3.5 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу, слід зазначити, що такі доводи по суті є незгодою із змістом оскаржуваного Рішення в частині розміру сум податків, що не може потягнути за собою саме такий наслідок як «скасування Рішення» вцілому.
Також, згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12Податкового кодексу України застосування мінімальних ставок податку передбачено у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів саме до прийняття відповідного рішення, а не у відповідному рішенні.
Крім того, при вирішенні даного спору, суд не може вважати належними доказами, долучені до матеріалів справи рішення судів різних інстанцій, реквізити яких описані вище, оскільки правові позиції, викладені в них не є обов'язковими з огляду на положення ч.5, ч.7 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Така норма, на думку суду, виражає принцип індивідуалізації відповідальності осіб з врахуванням усіх особливостей кожної справи окремо.
Окремо суд звертає увагу на положення ч.6 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування та норму ч.2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України,відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Окрім цього, жодне з наданих позивачем рішень суду не висвітлює обставини, коли формування органу, уповноваженого на прийняття Рішень про податки на місцях, здійснюється після сплину граничної дати прийняття Рішень.
Враховуючи викладене, а також характер нетипової (нестандартної) ситуації даного спору, яка полягає у недодержанні органом місцевого самоврядування терміну прийняття Рішення про податки через відсутність такого органу з незалежних від нього причин,суд вважає, що єдиним способом реалізації політики держави у сфері справляння податків і зборів, було прийняття Першотравневською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області Рішення №56-04/VI «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік» 20.02.2018 р. після закінчення виборів, формування складу та початку свого функціонування як органу, уповноваженого на прийняття таких рішень (20.11.2017 р.) керуючись положеннями діючого податкового законодавства з урахуванням положень Закону України №2245.
Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За наведених обставин у сукупності, враховуючи наявність належних та достатніх доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного Рішення, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати його протиправним та скасовувати, а відтак позов задоволенню не підлягає.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 72-77, 242-246, 250, 255, 257, 261 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» до Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області про скасування рішення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тесту судового рішення.
Повний текст рішення складено 18.06.2018 р.
Суддя О.С. Рябчук