Справа № 814/1118/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1118/17

Категорія: 12.2 Суд І інстанції: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Час і місце ухвалення: 11:25, 17.10.2017р., м.Миколаїв Дата складання повного тексту: 19.10.2017р.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

ОСОБА_4,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу господарського суду Миколаївської області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Державної судової адміністрації України, господарського суду Миколаївської області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2017 року ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, господарського суду Миколаївської області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність держави в особі Державної судової адміністрації України та господарського суду Миколаївської області щодо не здійснення в період січень-травень 2017 року нарахування позивачу, як судді господарського суду Миколаївської області, суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та щодо невиплати такої винагороди;

- стягнути з держави Україна в особі Державної судової адміністрації України та господарського суду Миколаївської області суддівську винагороду за період січень-травень 2017 року в загальній сумі 118486,47 гривень на зарплатну картку позивача в ПАТ КБ «Приватбанк»;

- зобовязати господарський суд Миколаївській області здійснити перерахунок суддівської винагороди позивача за період січень-травень 2017 року, в тому числі розміру оплати відпусток, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а також внести відповідні зміни в бухгалтерський облік за період січень-травень 2017 року щодо розміру його суддівської винагороди, розміру оплати відпусток; зобовязати Державну судову адміністрацію України та господарський суд Миколаївській області виплатити йому суму різницю між виплаченими сумами відпусток та належних до сплати сум відпусток.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність господарського суду Миколаївської області щодо не здійснення в період січень-травень 2017 року нарахування ОСОБА_5 суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та невиплати такої винагороди. Зобов'язано господарський суд Миколаївської області здійснити ОСОБА_5 перерахунок та виплату суддівської винагороди за січень-травень 2017 року, виходячи із посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (з врахуванням оплати відпусток, відряджень, лікарняних). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, 03.01.2018 року господарський суд Миколаївській області направив до суду апеляційну скаргу, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального права, не повним зясуванням судом обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з 01.01.2017 року оплата суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, регулюється двома законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII, а також від 07.07.2010р. №2453-VI. При цьому, ОСОБА_6 від 02.06.2016р. №1402-VIII є останнім за датою ухвалення та є чинним, встановлює обрахунок окладу судді місцевого суду у певній кількості прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а не у мінімальних заробітних платах, як це було в Законі від 07.07.2010р. №2453-VI.

Також, апелянт посилається на те, що судом не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, що відповідно до ст.ст.146, 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування господарського суду Миколаївської області шляхом виділення йому бюджетних асигнувань здійснює Державна судова адміністрація України.

У звязку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року та ухвалення нового судового рішення - про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_5

У відзиві на апеляційну скаргу Державна судова адміністрація України підтримала вимоги апеляційної скарги господарського суду Миколаївській області.

27.04.2018р. до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховної Ради України №2346-IV від 13.01.2005 року ОСОБА_5 обрано суддею господарського суду Миколаївської області та наказом №35-к від 23.02.2005 року позивача зараховано до штату суду.

У період січень-травень 2017 року ОСОБА_5 отримав суддівську винагороду, обраховану з розміру посадового окладу в 16 000 гривень.

Позивач вважає, що йому протиправно нараховано суддівську винагороду з розрахунку наведеного розміру посадового окладу та вважає, що така винагорода має бути обрахована з розрахунку посадового окладу - 10 мінімальних заробітних плат, а саме 32000 грн., у звязку із чим, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_5, виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, оскільки ч.1 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI розмір посадового окладу судді місцевого суду обраховує саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не якоїсь іншої розрахункової величини.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з приписами п.22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На час розгляду справи п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ є чинним та неконституційним у встановленому законодавством порядку не визнавався.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною третьою статі 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, який становить 10 мінімальних заробітних плат.

В свою чергу, розмір мінімальної заробітної плати для такого обрахунку встановлений п.3 р.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ, що складає 1600 грн.

У спірний період позивачу була нарахована суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу у розмірі 16000 грн., що цілком відповідає наведеним норм чинного на момент здійснення відповідних виплат законодавства, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Вказана позиція суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленій в постанові від 23.03.2018 року по справі №825/1231/17 (адміністративне провадження №К/9901/24076/18).

В оскаржуваній постанові суд першої інстанції зазначив, що як Конституцією України, так і Законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та від 07.07.2010 року №2453-VI, передбачено, що розмір суддівської винагороди регулюється виключно законом про судоустрій і не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ не є законом про судоустрій, а тому цей ОСОБА_6 не може регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

В свою чергу, згідно ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) не визначений сталий розмір суддівської винагороди. ОСОБА_6 України «Про судоустрій і статус суддів» взагалі не містить конкретної суми суддівської винагороди, що підлягає виплаті судді, зокрема, місцевого суду. Як вбачається з ч.3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, вказана норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат».

В свою чергу, розмір мінімальної заробітної плати, що підлягає застосуванню, визначає п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ, що складає 1600 грн.

Положення абзацу другого пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір «розрахункової величини». Це положення не змінює частину третю статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим, відсутні ознаки невідповідності цього положення частині другій статті 130 Конституції України.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_5 виплачується суддівська винагорода у відповідності до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, а тому відсутні підстави для висновку про порушення його прав відповідачами.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилково вирішення справи, тому, на підставі ст.317 КАС України, оскаржувана постанова від 17.10.2017р. підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу господарського суду Миколаївської області задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до Державної судової адміністрації України, господарського суду Миколаївської області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_7

Суддя: О.В.Єщенко

Суддя: Ю.В. Осіпов