Справа № 810/1534/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2018 року справа № 810/1534/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання дій протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.12.2017 № , згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 85000, 00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.12.2017 № , згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 17000, 00 грн.;

- стягнути з Головного управління ДФС у Київській області на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються із суми сплачено судового збору в розмірі 1020, 00 грн., витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 5000, 00 грн., та витрат пов'язаних з прибуттям ОСОБА_1 до суду в розмірі 1000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки посадових осіб податкового органу про виробництво алкогольних напоїв без наявності ліцензії та зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру не можуть братися до уваги з огляду на те, що посадові особи контролюючого органу до проведення перевірки не пред'явили наказ та направлення на перевірку, порушили порядок надання платнику податків, для підписання, акт про результати фактичної перевірки, який врегульований нормами Податкового кодексу України, внаслідок чого, позивач був позбавлений права подати відповідні заперечення на висновкі викладені в акті, так як він (акт) був направлений поштою, та проводили перевірку без присутності власника нежитлового приміщення, орендаря чи уповноваженої особи, у зв'язку з чим позивач не мав можливості надати письмові пояснення та зауваження до акту перевірки.

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що фактичні дані вставлені актом про результат фактичної перевірки від 22.09.2017 № 499/10-36-40/НОМЕР_3 суперечать даним, встановленим протоколом обшуку від 20.09.2017, який був оскаржений позивачем до Вишгородського районного суду Київської області, ухвалою якого, було закрито провадження у справі, на підставі відсутності складу правопорушення в діях ОСОБА_1 Також, позивач вказує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були винесені з порушенням строку, передбаченого пунктом 86.8 статті 86 Податкового кодексу України. Таким чином, на думку позивача, податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 відкрито провадження у справі, визначено що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 07.05.2018.

У призначений день і час сторони до суду не з'явились.

Позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Відповідач до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд, на підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив здійснювати подальший розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в письмовому відзиві, поданому до суду 04.05.2018, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що посадові особи Головного управління ДФС у Київській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем правомірно, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (запис про державну реєстрацію в ЄДР від 20.10.2006 № 2 002010), як платник податків перебуває на обліку у Вишгородській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

20 вересня 2017 року посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області проведено фактичну перевірку позивача з питань дотримання вимог, встановлених законодавством України, у сфері виробництва і обігу підакцизної продукції. Перевірка здійснювалась у нежитловому приміщенні, яке належить Комунальному підприємству "Добробут" та орендує позивач, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (акт перевірки від 22.09.2017 № 499/10-36-40/НОМЕР_3).

Під час перевірки посадові особи контролюючого органу виявили обладнення, що забезпечує повний технологічний цикл виробництва алкогольної продукції (пива). Також, у приміщенні за вказаною адресою виявлено алкогольну продукцію (пиво) обсягом 1 (одна) тонна. Алкогольна продукція розлита у кегі в кількості 20 одиниць, об'ємом 50 літрів кожна.

Крім того, посадові особи контролюючого органу зазначили в акті перевірки, що виробництво фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 алкогольних напоїв здійснювалось без ліцензії на виробництво алкогольних напоїв, а зберігання - в приміщенні яке не внесено до Єдиного реєстру місць зберігання. Під час перевірки здійснювалась фотофіксація. Правоохоронними органами вилучено обладнення по виробництву алкогольної продукції (пива) та алкогольну продукцію в кількості 1 тонна (протокол обшуку від 20.09.2017).

За результатами перевірки, на підставі акту перевірки від 22.09.2017 № 499/10-36-40/НОМЕР_3, Головним управлінням ДФС у Київській області встановлено порушення статтей 2, 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" та прийнято податкові повідомлення-рішення: від 18.12.2017 № , згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 85000, 00 грн., від 18.12.2017 № , згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 17000, 00 грн.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача про застосування фінансових санкцій, позивач оскаржив їх до вищестоящих податкових органів в адміністративному порядку, однак за результатами розгляду скарг рішення були залишені без змін, а скарги без задоволення.

У подальшому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Починаючи з 01 січня 2011 року спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин

Відповідно до вимог підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами положень пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів; у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування; неподання суб'єктом господарювання в установлений законом строк обов'язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками; у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального; у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3; у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Функції контролюючих органів визначені статтею 191 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 191.1 статті 191, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 193 цього Кодексу, зокрема:

- здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків (підпункт 191.1.1);

- здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб'єктами господарювання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів (підпункт 191.1.4);

- здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері (підпункт 191.1.14.);

- здійснюють інші функції, визначені законом (підпункт 191.1.48).

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичних перевірок врегульовано правовими нормами статті 81 Податкового кодексу України.

Згідно підпунктом 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення (пункт 81.1 статті 81 Кодексу).

Із аналізу зазначених норм слідує, що перевірка може проводитися на підставі наказу керівника контролюючого органу та направлення на проведення перевірки, які повинні ідентифікувати особу, яка перевіряється - мають містити найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться.

Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, посадовими особами контролюючого органу була проведена фактична перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог, встановлених законодавством України, у сфері виробництва і обігу підакцизної продукції. З акту перевірки вбачається, що вона була проведена за адресою: АДРЕСА_2, в нежитловому приміщенні, яке належить Комунальному підприємству "Добробут" та орендується позивачем на підставі договору оренди від 01.07.2016 № 3. Водночас, у вказаному акті зазначено, що юридичною адресою фізичної особи-підприємця є АДРЕСА_3.

За результатами фактичної перевірки, контролюючим органом прийнято рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, проте доказів щодо здійснення господарської діяльності даним суб'єктом господарювання в приміщенні об'єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, податковим органом суду не надано.

Крім того, відповідачем не надано суду жодного доказу з якого б убачалося, що позивач має відношення до вказаного об'єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, як суб'єкт господарювання.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що фактична перевірка була проведена відповідачем з порушенням норм встановлених Податковим кодексом України.

У постанові від 27.01.2015 по справі № 21-425а14 (в Єдиному державному реєстрі судових рішень № 43075087) Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої невиконання контролюючим органом вимог закону щодо порядку призначення та проведення перевірок призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. Дана правова позиція підтримана підтримана Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2018р. (адміністративне провадження №К/9901/1970/17), від 20.02.2018 (адміністративне провадження № К/9901/4473/17), від 13.02.2018 (адміністративне провадження №К/9901/943/17) .

Як наслідок, акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, та не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не можуть бути визнані правомірними.

За наведених обставин, суд дійшов висновку що податкові повідомлення-рішення від 18.12.2017 №№ , підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 5000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу .

Частинами першою, другою, третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 цієї статті).

Так, стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI, визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

З огляду на викладене вбачається, що вказаним положенням передбачено відшкодування витрат за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Підготовка позову, надання консультацій, вивчення документів по справі в цілому під вказаний перелік не підпадає, тому не підлягає компенсації згідно даного Закону.

Таким чином, позивачем не надано суду доказів, які дають суду підстави дійти висновку про наявність підстав для відшкодування йому правової допомоги в сумі 5000, 00 грн.

Щодо вимог позивача про компенсацію йому витрат пов'язаних із прибуттям до суду в розмірі 1000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 135 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Водночас позивачем не подано до суду жодного доказу на підтвердження понесених витрат пов'язаних із прибуттям до суду.

З огляду на те, що позивачем не надано суду належного документального підтвердження здійснення судових витрат, суми витрат, зазначених позивачем є необґрунтованими та не можуть бути стягнуті з відповідача.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 1020,00 грн., підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 77, 78, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 18.12.2017 № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 18.12.2017 № .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1020 (одна тисяча двадцять) грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.