Справа № 753/62/18
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 753/62/18 Суддя першої інстанції: Мицик Ю.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції Насадчука Євгена Петровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції Насадчука Євгена Петровича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції Насадчука Євгена Петровича (далі - Відповідач, Інспектор поліції) про:

- визнання протиправними дій щодо Інспектора поліції щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 на місці зупинки транспортного засобу 22.12.2017 року на а/д Київ-Чоп, 236 км;

- скасування постанови серії ЕАА №243736, винесеної Інспектором поліції, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11.05.2018 року позов задоволено частково - скасовано постанову серії ЕАА №243736 від 22.12.2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що користування зовнішніми освітлювальними приладами регулюється розділом 19 Правил дорожнього руху, у той час як користування попереджувальними сигналами визначено у розділі 9 Правил. З огляду на викладене, суд підкреслив, що за неувімкнення денних ходових вогнів чи ближнього світла фар у період з 01 жовтня по 01 травня відповідальність передбачена статтею 125 КУпАП, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у діях Позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 КУпАП, адже на час зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2, останній вже рухався, а не здійснював початок руху чи зміну його напрямку.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції вказав на безпідставність посилання Позивача на незаконність розгляду справи Відповідачем на місці вчинення правопорушення, оскільки відповідні повноваження Інспектора поліції безпосередньо закріплені у ст. 258 КУпАП з урахуванням внесених змін. Крім того, суд зауважив про неможливість врахування положень ст. 33 КУпАП при вирішенні питання про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності, оскільки її приписи не поширюються на випадки вчинення правопорушення правил дорожнього руху. Крім іншого, суд підкреслив, що помилка у написанні прізвища ОСОБА_2 не може бути свідченням порушення Інспектором поліції порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. При цьому звертає увагу суду на те, що оскільки ближнє світло фар є зовнішнім освітлювальним приладом, відповідальність за його неввімкнення передбачена саме ст. 122 КУпАП. Крім того, наголошує на нормативно закріпленому обов'язку водія рухатися у період з 01 жовтня по 01 травня з увімкненими денними ходовими вогнями або ближнім світлом фар поза межами населених пунктів. Підкреслює, що факт порушення Позивачем Правил дорожнього руху підтверджується наявним у матеріалах справи відеозаписом та не заперечується останнім, а Відповідачем було роз'яснено Позивачу права та обов'язки, а також повідомлено про його про початок розгляду справи, однак жодних заяви чи клопотань Позивачем не подано. Зазначає, що пояснення Позивача свідчать про його намагання уникнути несприятливих наслідків. Крім іншого, підкреслює, що судом не доведено порушення Відповідачем будь-яких норм при розгляді справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення.

Після усунення визначених в ухвалі від 13.06.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.06.2018 року.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні Позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зауважив, що матеріалами справи не підтверджується рух транспортного засобу, яким керував останній, без увімкненого ближнього світла фар, а відеозапис порушення не може вважатися належним доказом за відсутності сертифіката відповідності засобу відеозйомки. В апеляційній скарзі Інспектором поліції допущена підміна понять, а факт вчинення правопорушення Позивачем не визнавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Інспектором поліції 22.12.2017 року було складено постанову серії ЕАА №243735 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 7; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. 9.8 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 22.12.2017 року о 11:51 автомобіль Volkswagen Golf, днз. «НОМЕР_1», яким керував Позивач, рухався 236-м кілометром автодороги Київ - Чоп без увімкненого ближнього світла фар, чим порушив пп. 9.8 Правил дорожнього руху України.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 33, 122, 125, 222, 245, 251, 258, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. п. 1.10, 9.1, 9.2, 9.8 Правил дорожнього руху України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що, попри відсутність підстав для визнання протиправними дій Відповідача щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, оскаржувана постанова підлягає скасуванню у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 КУпАП.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов'язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб'єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення, зокрема, правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за: порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об'єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов'язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР України).

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 9.1 ПДР України попереджувальними сигналами є: а) сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою; б) звукові сигнали; в) перемикання світла фар; г) увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби; ґ) увімкнення аварійної сигналізації, сигналів гальмування, ліхтаря заднього ходу, розпізнавального знака автопоїзда; д) увімкнення проблискового маячка оранжевого кольору.

Тобто, перелік попереджувальних сигналів у розумінні Правил дорожнього руху є вичерпним.

При цьому, на переконання судової колегії, у розумінні положень абз. 1 п. 9.8 ПДР України увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби є попереджувальними сигналами тільки під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається: у колоні; на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів; на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей; на великовагових, великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів; на транспортному засобі, що буксирує; у тунелях.

Інших випадків віднесення ближнього світла фар у світлу пору доби до попереджувальних сигналів не передбачено.

Абзацом 2 пункту 9.8 ПДР України визначено, що з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Розділом 19 ПДР України передбачено умови користування зовнішніми світловими приладами.

Згідно із цим пунктом у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, на всіх механічних транспортних засобах повинні бути ввімкнені - фари ближнього (дальнього) світла.

Таким чином, як вірно підкреслив Апелянт, однак залишив поза увагою суд першої інстанції, ближнє світло фар є зовнішнім освітлювальним приладом, та у разі його неввімкнення відповідно до вимог ПДР України передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про помилковість посилання суду першої інстанції на те, що у межах спірних правовідносин увімкнені денні ходові вогні чи ближнє світло фар поза межами населених пунктів у період з 1 жовтня по 1 травня належать до попереджувальних сигналів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту відеозапису « », що міститься на наявному у матеріалах справи диску (а.с. 31), в останньому у часовому проміжку з 11:12:57 по 11:12:59 зафіксовано, що автомобіль, яким керував ОСОБА_2, рухався поза межами населеного пункту без увімкнених денних ходових вогнів чи фар ближнього світла, чим, як вірно зафіксовано в оскаржуваній постанові, порушив п. 9.8 ПДР України.

Приписи ст. 251 КУпАП визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб Volkswagen Golf, днз. «НОМЕР_1», яким керував Позивач, рухався поза межами населеного пункту у грудні 2017 року без увімкнених денних ходових вогнів або ближнього світла фар, чим ОСОБА_2 порушено п. 9.8 ПДР України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.

Неврахування судом першої інстанції вказаних обставин, а також неправильне визначення складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, зумовило ухвалення помилкового рішення про скасування оскаржуваної постанови.

Твердження Позивача про порушення Відповідачем приписів ст. 268 КУпАП при складанні постанови від 22.12.2017 року, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було встановлено раніше, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення. Крім того, ОСОБА_2 не заявляв жодних клопотань під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у частинах 4, 5 ст. 258 КУпАП закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Відтак посилання Позивача на неможливість розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення є безпідставним та не відповідає нормам процесуального права, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Твердження ОСОБА_2 про те, що при прийнятті оскаржуваної постанови Інспектором поліції не було враховано вимог ч. 2 ст. 33 КУпАП судом першої інстанції правильно відхилені як необґрунтовані, оскільки, як вірно підкреслив суд першої інстанції, в указаній частині статті 33 КУпАП закріплено, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог порушено норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в указаній частині. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції Насадчука Євгена Петровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції Насадчука Євгена Петровича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2018 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про скасування постанови - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко