Справа № 815/2204/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року

Київ

справа №815/2204/17

адміністративне провадження №К/9901/7104/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

головуючого - Бевзенка В.М.,

суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

за участі:

секретаря судового засідання Ігнатенко О.В.

представника відповідача Шевченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 815/2204/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про скасування рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Запорожана Д.В., суддів: Романішина В.Л., Шляхтицького О.І.) від 20 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ) в якому просила:

1.1. визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 05 жовтня 2016 року №494-16 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є громадянкою Сирії, у 2011 році разом із своєю матір'ю прибула до України на підставі туристичної візи, проте у зв'язку з погіршенням військової, соціально-економічної, гуманітарної ситуації вона не може повернутися на Батьківщині, оскільки має обґрунтовані побоювання за своє життя.

Рішенням ДМСУ від 05 жовтня 2016 року №496-16 позивачу відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення суб'єкта владних повноважень протиправним та таким, що порушує її права, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 18 вересня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд вирішив:

3.1. позовні вимоги задовольнити повністю;

3.2. визнати частково протиправним та скасувати рішення ДМСУ від 05 жовтня 2016 року №496-16 щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3.3. зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є військовозобовязаною особою, не бажає воювати проти свого народу, а тому у разі повернення на Батьківщину сирійською владою буде вважатися дезертиром і противником режиму та буде зазнавати переслідувань.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 20 грудня 2017 року Одеський апеляційний адміністративний суд вирішив:

5.1. апеляційну скаргу ДМСУ задовольнити;

5.2. прийняти нову постанову;

5.3. в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

6. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не дотримано процедуру звернення до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, її звернення є спробою легалізації на території України з економічних міркувань, а тому вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 22 січня 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

8. У касаційній скарзі позивач просить:

8.1. скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

9. У касаційній скарзі не заявлено жодних клопотань.

10. Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1.

11. ДМСУ 14 лютого 2018 року подано відзив на касаційну скаргу, в якому вказано, що Сирія з Україною має авіаційне сполучення, спостерігається тенденція до поступового зниження рівня напруженості та інтенсивності збройного конфлікту, пошуку дипломатичних шляхів вирішення конфлікту, а тому підстави для надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відсутні, а рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін. Відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи в суді касаційної інстанції за участю представника ДМСУ.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

12. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу:

12.1. позивач вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи не правильно застосував пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", порушив вимоги статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення), не застосував висновків Європейського суду з прав людини, як джерело права.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Сирії, у 2011 році разом із своєю матір'ю прибула до України на підставі туристичної візи. Метою візиту стали відвідування братів, які проживають в України та лікування матері. Під час перебування на території України на Батьківщині позивача розпочалася громадянська війна.

Термін дії візи ОСОБА_1 закінчився 30 квітня 2012 року, проте у зв'язку із проведенням активних бойових дій на території Сирії, позивач не змогла повернутися в країну свого походження. Вважаючи, що військовий конфлікт матиме тимчасовий характер, позивач залишилася на території України та мала намір у найближчому майбутньому повернутися до Сирії.

У зв'язку із спливом значного проміжку часу та погіршенням військової, соціально-економічної, гуманітарної ситуації на Батьківщині у 2015 році ОСОБА_1 звернулася до територіального органу ДМСУ із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

14. Рішенням ДМСУ від 12 серпня 2015 року №536-15 у наданні такого статусу їй було відмовлено. Не погодившись із рішенням суб'єкта владних повноважень ОСОБА_1 звернулася до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2016 року, у справі №815/6061/15 рішення ДМСУ від 12 серпня 2015 року №536-15 скасовано, відповідача зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1.

15. На виконання вказаного судового рішення, відповідачем проведено повторний розгляд заяви ОСОБА_1, поданої в 2015 році. За результатом розгляду ДМСУ прийнято рішення від 05 жовтня 2016 року №496-16, яким відмовлено позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення ДМСУ мотивовано відсутністю умов передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

16. Серед іншого, позивачем, як на підставу для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач зазначила, що в Україні статус біженця надано її матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її брат ОСОБА_3 має посвідку на постійне проживання в Україні, брат ОСОБА_4 - перебуває в процедурі отримання статусу біженці, батько ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6 - проживають в Німеччині. Рідних членів сім'ї, які б проживали у Сирії більше не залишилося.

Крім того, виїжджаючи до Німеччині, брат ОСОБА_6 продав будинок в якому родина проживала в Сирії, а тому у позивача відсутнє конкретне місце, куди б вона могла повернутися.

17. Вважаючи рішення ДМСУ від 05 жовтня 2016 року №496-16 протиправним та таким, що порушує її права, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

18. Конституція України

18.1. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (частина 2 статті 19).

19. Закон України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI

19.1. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункти 1, 4, 13 частини 1 статті 1).

19.2. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (абзац 4 частини 1 статті 6).

19.3. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10).

20. Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29 квітня 2004 року №8043/04

20.1. Для цілей цієї Директиви:

"особа, яка має право на додаткові форми захисту" означає громадянина третьої країни або особу без громадянства, яка не визначається як біженець, але щодо якої було доведено існування обґрунтованих побоювань, що така зацікавлена особа при поверненні в країну свого походження, або якщо це особа без громадянства, то в країну свого колишнього місця проживання, зіткнеться з реальним ризиком нанесення серйозної шкоди, як визначено в статті 15, і до якого не застосовується Стаття 17, параграфи 1 і 2, і яке не може або не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок такого ризику (пунки "е" статті 2).

20.2. Оцінка заяви про міжнародний захист має здійснюватися індивідуально і враховувати таке:

всі істотні факти, що стосуються країни походження на час прийняття рішення за заявою, в тому числі закони і правила країни походження і способи їх застосування;

особисте становище та обставини заявника, в тому числі такі фактори, як біографічні дані, стать і вік, для того щоб оцінити, призведуть (на підставі особистих обставин заявника) ці обставини до його / її переслідуванню або нанесення серйозної шкоди;

чи може заявник обґрунтовано сподіватися на надання захисту іншої країни, де він міг би отримати громадянство (пункти "а", "с", "е" частини 3 статті 4).

20.3. Серйозна шкода полягає у такому:

серйозна і особиста загроза життю цивільної особи з причини безладного насильства в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту (пункт "с" частини 1 статті 15).

21. Рішення Європейського суду з прав людини С.К. проти Росії від 14 лютого 2017 року № 52722/15

21.1. Порушення статті 2 (право на життя) і статті 3 (заборона тортур або такого, що принижує гідність поводженню чи покаранню) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод:

Вивчивши кілька відповідних недавніх звітів, Суд, зокрема, прийшов до висновку, що гуманітарна ситуація і обстановка в області безпеки, а також характер і динаміка військового конфлікту в Сирії помітно посилилися в період між прибуттям С.К. в Росію в жовтні 2011 року і видачею наказу про його висилку в лютому 2015 року; також можна простежити погіршення ситуації з моменту видачі наказу та до відхилення клопотання заявника про надання притулку. За наявними даними, незважаючи на угоду про припинення вогню, яке було підписано в лютому 2016 року, сторони конфлікти продовжують використовувати методи ведення війни, які можуть призвести до жертв серед цивільного населення. Це підтверджують повідомлення про хаотичні обстріли і напади на цивільне населення.

Уряд не обґрунтував свій аргумент, що безпека С.К. буде гарантована тим, що його вишлють в Дамаск, і що він також буде в безпеці при переїзді в своє рідне місто або іншу частину Сирії. Уряд не надав будь-якого підтвердження, що для С.К. в Дамаску буде забезпечений достатній рівень безпеки або що він зможе виїхати з Дамаска в безпечний регіон Сирії.

22. Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року №2747-IV (далі - КАС України)

22.1. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина 1 статті 2).

22.2. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (частини 1, 4 статті 70)

22.3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів (стаття 71).

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

23. Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

24. Мотивуючи підстави свого звернення за захистом та наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 зазначала, що не має можливості повернутися на Батьківщину та користуватися захистом цієї країни, оскільки має обґрунтовані побоювання зазнати серйозної шкоди у зв'язку із проведенням активних бойових дій на території Сирії.

25. Загальновідомими є факти проведення на території Сирії громадянської війни, яка стала причиною багаточисленних жертв серед цивільного населення. Крім того, збройний конфлікт став передумовою погіршення соціальної та гуманітарної обстановки, призвів до погіршення ситуації в сфері охорони здоров'я.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що останнім місцем проживання позивачки в Сирії було м. Алеппо. Вказана територія в Сирії, з аналізу останніх інформаційних матеріалів ЗМІ, що було зазначено судом першої інстанції, знаходиться в зоні бойових дій., що призводить до масової загибелі людей.

26. З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2017 року № 52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження. Ситуація у країні походження при визначенні відповідного статусу є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань або зазнати серйозної шкоди є цілком обґрунтованими.

27. Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений положеннями статей 70-71 КАС України і розподіляється таким чином, що позивач зобов'язаний довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Проте, з урахуванням завдання адміністративного судочинства у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, позивач обмежена у способах і засобах доказування в умовах незнання мови, правової необізнаності та стресу від перебування в чужій країні, а тому Суд враховує такі обставини при касаційному перегляді справи та в процесі доказування.

28. Статусу "біженець" і "особа, яка потребує додаткового захисту" мають суттєві відмінності.

Так, статус біженця включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань має бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Статус особи, яка потребує додаткового захисту ґрунтується на існуванні обґрунтованих побоювань, що така особа при поверненні в країну свого походження, або якщо це особа без громадянства, то в країну свого колишнього місця проживання, зіткнеться з реальним ризиком нанесення серйозної шкоди чи насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

29. Оцінюючи ситуацію в країні походження, загальновідомі факти військової, соціально-економічної, гуманітарної ситуації в Сирії, Суд приходить до висновку, про наявність у позивача ознак особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, Суд приймає до уваги факт законного перетину державного кордону України та перебування в країні на підставі візи ОСОБА_1 значний проміжок часу, оскільки заявниця бажала повернутися на Батьківщину, проте у зв'язку із розв'язанням громадянської війни не змогла реалізувати свої наміри.

30. Відповідно до частин 3-4 статті 245 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи) передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

31. Аналізуючи викладене, Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлений позов є обґрунтованим, рішення ДМСУ від 05 жовтня 2016 року №494-16 - протиправним та таким, що має бути скасоване із зобов'язанням прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

32. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

33. Згідно статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

34. Враховуючи те, що в ході касаційного розгляду справи Судом встановлено неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, яке призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції, Суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду апеляційної інстанції, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції як такого, що скасовано помилково.

35. З огляду на те, що касатор звільнена від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" та припис статті 139 КАС України, витрати понесені у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року скасувати.

3. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року залишити в силі.

4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Головуючий В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич