Справа № 826/2669/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року № 826/2669/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 12 грудня 2017 року,-
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12 грудня 2017 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві не було повноважень для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Позивач стверджує, що кошти, необхідні для погашення зобов'язань зі сплати податку на додану вартість на електронному рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість були в достатній кількості. Крім того, суму зобов'язань зі сплати ПДВ, яка була визначена позивачем в уточнюючому розрахунку НОМЕР_2, а також усі штрафні санкції, нараховані ФОП ОСОБА_1 у зв'язку з ним, було повністю сплачено. При цьому, як стверджує позивач, відповідно до оскаржуваного повідомлення-рішення від 12 грудня 2017 року та розрахунку штрафних санкцій до нього позивачу нараховано штрафні санкції щодо цього ж уточнюючого розрахунку НОМЕР_2.

Аналогічні твердження позивачем наведено і стосовно розрахунку штрафних санкцій до податкового повідомлення-рішення від 12 грудня 2017 року щодо уточнюючого розрахунку НОМЕР_3.

Також позивачем зазначено, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням повторно застосовано штрафні санкції на підставі статті 126 Податкового кодексу України, оскільки відповідні штрафи уже були проведені через інтегровану картку позивача та погашені.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року замінено первісного відповідача - Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на належного - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві).

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву зазначив, що при проведенні камеральної перевірки дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності сплати податку на додану вартість, встановлено факти порушення платником податків - ФОП ОСОБА_1 граничних строків сплати узгодженої суми грошового зобов'язання, що призвело до виникнення автоматично розрахованих штрафних (фінансових) санкцій у сумі 16 929,01 грн.

Також представник відповідача зазначив, що Головне управління ДФС у м. Києві, приймаючи оскаржуване рішення, діяло на підставі та у межах визначених повноважень, а відтак підстави для скасування даного рішення відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На підставі підпунктів 191.1.1, 191.1.2 пункту 191.1 статті 191, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 та пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов'язання з податку на додану вартість за 2015-2017 роки, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №743/26-15-13-08-17/НОМЕР_1 від 13 листопада 2017 року.

За результатами перевірки встановлено порушення термінів сплати (перерахування) узгоджених сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість протягом строків, визначених статтею 57 Податкового кодексу України. Дані камеральної перевірки свідчать про порушення термінів сплати узгоджених сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість, відповідальність за що передбачена пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Відповідно до додатку 1 до вказаного акту №743/26-15-13-08-17/НОМЕР_1 від 13 листопада 2017 року позивачем порушено: на 128 днів терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 16 листопада 2015 року; на 192 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 12 серпня 2016 року; на 204 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 12 серпня 2016 року; на 173 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 19 вересня 2016 року; на 143 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 19 жовтня 2016 року; на 112 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 18 листопада 2016 року; на 94 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 284 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 123 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 186 днів терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 284 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 19 травня 2016 року; на 291 терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 155 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 23 травня 2016 року; на 113 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 06 травня 2015 року; на 148 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 16 листопада 2015 року; на 253 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 17 червня 2016 року; на 223 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 18 травня 2016 року; на 117 дні терміни сплати податкового зобов'язання відповідно до податкової декларації № від 19 квітня 2016 року.

12 грудня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким за порушення строку сплати суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на підставі статті 126 Податкового кодексу України за затримку 291, 284, 284, 253, 223, 204, 192, 186, 173, 155, 148, 143, 128, 123, 117, 113, 112, 94 календарних днів сплати фізичною особою грошового зобов'язання в сумі 84 645,05 грн. до позивача застосовано штраф у розмірі 20 % у розмірі 16 929,01 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Доводи позивача стосовно відсутності у Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві повноважень щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, листом Головного управління ДФС у м. Києві №7636/Л/26-15-13-08-13 від 03 березня 2018 року, яким підтверджується, що дане податкове повідомлення-рішення прийнято саме Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

При цьому, податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Крім того, відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України визначено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Базові звітні (податкові) періоди для подання податкових декларацій з ПДВ визначені пунктом 49.18 статті 49 Податкового кодексу України.

За загальним правилом нарахування та сплати податків, визначеним в абзаці пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Питання, пов'язані з обчисленням, нарахуванням і сплатою ПДВ, врегульовані розділом V цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 203 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Сума податкового зобов'язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого п. 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Дана норма пункту 203.2 статті 203 Податкового кодексу України кореспондується з нормою абзацу 1 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, відповідно до якої, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 14 Податкового кодексу України податковим зобов'язанням є сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), а грошовим зобов'язанням платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 31.1, пункту 31.3 статті 31 Податкового кодексу України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Момент виникнення податкового обов'язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо. Зміна платником податку, податковим агентом або представником платника податку чи контролюючим органом встановленого строку сплати податку та збору забороняється, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк (пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи наділені, зокрема, правом застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже, як передбачено у пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, підставою для застосування штрафних санкцій є не сплата платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом.

Як встановлено судом та матеріалів справи, 19 травня 2016 року позивачем подано податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2016 року № з граничним терміном сплати податкового зобов'язання 30 травня 2016 року.

Водночас, до вищевказаної податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року позивачем складено уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок НОМЕР_2, яким уточнено суму податку на додану вартість.

При цьому, як зазначила позивач у позовній заяві, визначену суму податкового зобов'язання ФОП ОСОБА_1 сплатила 10 березня 2017 року, що підтверджується платіжним дорученням №4673 від 10 березня 2017, оскільки податковим органом при виставленні позивачу податкової вимоги №163-17 від 01 лютого 2017 року повідомлено, що у ФОП ОСОБА_1 виник борг у зв'язку з несплатою нею грошових коштів до державного бюджету.

Так, факт наявності грошових коштів на електронному рахунку в системі електронного адміністрування підтверджується матеріалами справи та контролюючим органом не заперечується.

З матеріалів справи також вбачається, що у січні 2014 року ФОП ОСОБА_1 подано податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2014 року, якою визначено суму податку на додану вартість у розмірі 908,00 грн.

В подальшому, 06 травня 2015 року до вказаної податкової декларації складено уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок №, на підставі якого суму податку на додану вартість визначено у розмірі 7 876,00 грн. При цьому, позивач стверджує, що зазначені податкові зобов'язання погашено позивачем повністю за рахунок залишку від'ємного значення, що підтверджується розрахунком суми залишку від'ємного значення попередніх податкових періодів до 01 лютого 2015 року.

Суд зазначає, що сума грошових коштів на рахунку позивача у системі електронного адміністрування ПДВ у повному обсязі покривала зобов'язання, визначені останнім в уточнюючих розрахунках № та №.

Відповідно до пункту 87.1 статті 87 Податкового кодексу України, джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Джерелом самостійної сплати грошових зобов'язань з податку на додану вартість є суми коштів, що обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, та джерела, зазначені в абзаці першому цього пункту.

Сплату грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також: а) за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника); б) за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів; в) за рахунок суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (на підставі відповідної заяви платника) до Державного бюджету України.

Не можуть бути джерелом погашення податкового боргу, крім погашення податкового боргу з податку на додану вартість, кошти на рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Для погашення такого податкового боргу за рахунок коштів на рахунку платника податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість центральний орган виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, за умови наявності підстав, передбачених статті 95 цього Кодексу, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр, у якому зазначаються найменування платника, податковий та індивідуальний податковий номер платника та сума податкового боргу, що підлягає перерахуванню до бюджету. Порядок формування та надсилання органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, такого реєстру визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової і митної політики.

Згідно з пунктом 87.2 статті 87 Податкового кодексу України, джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету (пункт 200.2 статті 200 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 200-1.1 статті 200-1 Податкового кодексу України, система електронного адміністрування податку на додану вартість забезпечує автоматичний облік в розрізі платників податку: суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних та розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних; суми податку, сплачені платниками при ввезенні товару на митну територію України; суми поповнення та залишку коштів на рахунках в системі електронного адміністрування податку на додану вартість; суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні та розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; інші показники, які згідно з вимогами пункту 34 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» цього Кодексу враховуються під час обрахунку суми податку, обчисленої за формулою, визначеною пунктом 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу.

Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду, та на поточний рахунок платника податку за його заявою, яка подається до контролюючого органу у складі податкової звітності з податку на додану вартість, у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов'язань та суми податкового боргу з податку. При цьому перерахування коштів на поточний рахунок платника може здійснюватися у разі відсутності перевищення суми податку, зазначеної у виданих податкових накладних, складених у звітному періоді та зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних, над сумою податкових зобов'язань з податку за операціями з постачання товарів/послуг, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість у цьому звітному періоді (пункт 200-1.5 статті 200-1 Податкового кодексу України).

Кошти, зараховані на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, є коштами, які використовуються виключно у цілях, визначених пункту 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу та погашення податкового боргу з податку на додану вартість (пункту 200-1.7 статті 200 Податкового кодексу України).

Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість затверджено постановою Кабінету Міністрів України ввід 16 жовтня 2014 року №569 (далі - Порядок №569).

Цей Порядок визначає механізм відкриття та закриття рахунків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість (далі - податок), особливості складення податкових накладних та розрахунків коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних (далі - розрахунки коригування) у такій системі, а також механізм проведення розрахунків з бюджетом з використанням зазначених рахунків (пункт 1 Порядку №569).

Згідно підпункту 1 пункту 2 Порядку №569, у цьому Порядку термін «рахунок у системі електронного адміністрування податку (далі - електронний рахунок)» вживається у такому значенні - рахунок, відкритий платнику податку в Казначействі, на який таким платником перераховуються кошти з власного поточного рахунка у сумі, необхідній для досягнення розміру суми, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Реєстр), а також у сумі, необхідній для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов'язань. Кошти з такого рахунка підлягають перерахуванню до бюджету та/або на спеціальний рахунок.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Порядку №569 електронний рахунок відкривається платнику податку Казначейством автоматично на безоплатній основі. Датою початку здійснення платником податку операцій з використанням електронного рахунка є дата реєстрації його платником податку (для платників податку, зареєстрованих до 01 лютого 2015 року, - 01 лютого 2015 року).

Згідно пункту 20 Порядку, за підсумками звітного (податкового) періоду відповідно до задекларованих у податковій декларації з податку результатів діяльності платником податку проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статті 200 Податкового кодексу України, та/або здійснюється перерахування сум податку на спеціальний рахунок.

Суми податку, зазначені в податкових деклараціях з податку, перераховуються до бюджету та/або на спеціальний рахунок з електронного рахунка платника податку.

З аналізу наведених норм вбачається обов'язок контролюючого органу та казначейської служби здійснити заходи, спрямовані на зарахування коштів з рахунку платника податків у системі електронного адміністрування ПДВ до бюджету у строки, встановлені Податковим кодексом України для самостійної сплати податкових зобов'язань.

Оскільки судом встановлено, що на момент подання уточнюючих розрахунків № та №, на рахунку позивача у системі електронного адміністрування ПДВ знаходилося достатньо грошових коштів для погашення узгодженого зобов'язання, зарахування таких коштів до бюджету із порушенням строків можливо виключно з вини контролюючого органу, у зв'язку із несвоєчасним поданням до казначейства відповідного реєстру для списання коштів до бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року №К/9901/48911/18.

Крім того, банківськими виписками та роздруківками з електронного кабінету підтверджується своєчасність сплати позивачем податку на додану вартість, визначеного у податковій декларації № від 16 листопада 2015 року, № від 12 серпня 2016 року, № від 19 вересня 2016 року, № від 19 жовтня 2016 року, № від 18 листопада 2016 року, № від 16 листопада 2015 року, № від 17 червня 2016 року, № від 18 травня 2016 року, № від 19 квітня 2016 року.

Крім того, відповідно до пункту 40 розділу ХХ Податкового кодексу України штрафні санкції та пеня, передбачені цим Кодексом, за порушення строків, установлених цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість, не застосовуються за умови наявності у такі строки коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість у сумах, достатніх для сплати узгоджених податкових зобов'язань з податку на додану вартість до бюджету або на спеціальні рахунки платників - сільськогосподарських підприємств, що обрали спеціальний режим відповідно до статті 209 цього Кодексу.

За таких підстав та з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про протиправність нарахування податковим органом штрафу за порушення термінів сплати узгоджених сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість та, як наслідок, наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення - рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12 грудня 2017 року №, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

3. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03134, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко