Справа № 826/289/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 червня 2018 року № 826/289/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

при секретарі судових засідань Хаюк К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АМАРАНТ» ЛТД
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, , 2, 2, 2, від 18.10.17
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Статус»;

за участю представників сторін:

від позивача: Школьний В.В.

від відповідача: Івах Г.В.

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАРАНТ" ЛТД звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "P" за № від 18.10.2017 року в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у сумі 25483,00 грн. та штрафу у сумі 6370,75 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» за № від 18.10.2017 року в частині нарахування штрафу у сумі 170,00 грн. щодо неподання декларації за 2015 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які винесені щодо правовідносин ТОВ «Амарант» ЛТД з ТОВ «Гранд Сервіс» на загальну суму 44424,50 грн. (з урахуванням штрафних санкцій).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №, №, №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, згідно висновку акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, а також рішення про результати розгляду скарги №30940/6/99-99-11-01-01-25 від 21.12.2017 року, не було враховано вимог чинного законодавства України, фактичних обставин справи та наданих позивачем на перевірку і під час розгляду скарги первинних документів, а отже дії відповідача є незаконними, необґрунтованими і безпідставними, тобто такими, що порушують права та законні інтереси позивача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Представник третьої особи не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника чи відкладення розгляду справи не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, уповноваженими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - ГУ ДФС у м. Києві) на підставі направлень №1017/26-15-14-02-01, №2846/26-15-14-03-03, №5318/26-15-14-04-06 від 22.08.2017 року, №1939/26-15-14-06-14 від 29.08.2017 року, №1069/26-15-14-02-01 від 30.08.2017 року, №3013/26-15-14-03-05 від 04.09.2017 року була проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАРАНТ» ЛТД (надалі - ТОВ «Амарант» ЛТД) (), за результатом якої складено акт №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Амарант» ЛТД податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2014 року по 31.12.2016 року.

Вказаною перевіркою встановлено порушення ТОВ «Амарант» ЛТД: 1) п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, підп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, підп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 5, п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 19170,00 грн., у тому числі за 2016 рік у сумі 19170,00 грн.; 2) пп. 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 17154,00 грн., у тому числі за липень 2014 року в сумі 1070,00 грн., за листопад 2014 року в сумі 1070,00 грн., за березень 2015 року в сумі 1427,00 грн., за квітень 2015 року в сумі 712,00 грн., за червень 2015 року в сумі 357,00 грн., за липень 2015 року в сумі 7167,00 грн., за вересень 2015 року в сумі 357,00 грн., за листопад 2015 року в сумі 714,00 грн., за грудень 2015 року в сумі 357,00 грн., за січень 2016 року в сумі 357,00 грн., за лютий 2015 року в сумі 357,00 грн., за березень 2016 року в сумі 357,00 грн., за вересень 2016 року в сумі 2138,00 грн., за жовтень 2016 року в сумі 357,00 грн., за листопад 2016 року в сумі 357,00 грн.; 3) пп. 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено показники рядку 21 «Сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 19.1 + рядок 20.3 декларації) (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового періоду)» в грудні 2016 року на суму 357 грн.; 4) підп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб за 2016 рік всього у сумі 166973,00 грн.; 5) підп. 266.1.1 п. 266.1, підп. 266.3.1 п. 266.3, підп. 266.5.1 п. 266.5, підп. 266.6.1 п. 266.6, підп. 266.7.5 п. 266.7, підп. 266.9.1 п. 266.9, підп. «б» 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України в результаті чого занижено зобов'язання по сплаті до бюджету податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 54313,52 грн., у тому числі: за 2015 рік - 25483,00 грн., за 2016 рік - 28830,52 грн.

Позивач, частково не погоджуючись з висновками акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, подав до ГУ ДФС у м. Києві заперечення за вих. №031017/1 від 03.10.2017 р.

Згідно відповіді ГУ ДФС у м. Києві №32/99/26-15-14-02-01 від 12.10.2017 року за результатом розгляду заперечення позивача висновки акту перевірки вирішено залишити без змін, а заперечення - без задоволення.

На підставі вказаного вище акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року відповідачем 18.10.2017 року винесено податкові повідомлення-рішення №, №, №2, №2, №2.

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, а також із висновками акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, позивачем подано до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України) скаргу за вих. №251017/2 від 25.10.2017 року.

Згідно рішення ДФС України №30940/6/99-99-11-01-01-25 від 21.12.2017 року про результати розгляду скарги позивача, податкові повідомлення-рішення №, №, №2, №2, №2 від 18.10.2017 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 року.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України (тут і надалі - нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Так, за п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 частини першої ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року та ст. 143 Конституції України.

Таким чином, характерна особливість місцевих податків полягає у тому, що за законом вони не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України яка, при цьому, визначає перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а отже встановлення місцевих податків, із дотриманням визначених Верховною Радою України критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року, яким внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує двох відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Відповідно до підп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з підп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015 року, власники об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Разом з тим, надаючи правову оцінку законності оскаржуваних податкових повідомлень-рішення стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме стосовно нежилого приміщення загальною площею 2092,20 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Костянтинівська, 71, що згідно витягу від 22.12.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 00 належить ТОВ «Амарант» ЛТД, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 9 Податкового кодексу України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відсутній у переліку загальнодержавних податків та зборів, а відповідно до п. 9.4 вказаної статті, установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У ст. 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний, а лише зазначено, згідно п. 10.3, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Натомість, за підп. 10.1.1 ст. 10 та відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно, який належить до місцевих податків, складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Згідно п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст. 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 2 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підп. 12.3.3 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підп. 12.3.4 ст. 12 цього Кодексу.

Відповідно підп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно п. 4 Прикінцевих положень вже згаданого Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Рішенням №58/923 від 28.01.2015 року Київська міська рада вирішила установити в м. Києві, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та затвердити положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки

Втім, згідно приписів частини третьої ст. 27 Бюджетного кодексу України №2456-VI від 08.07.2010 року закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

У свою чергу, підп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України закріплений принцип стабільності, який має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з зазначеним, суд приходить до висновку, що оскільки Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» прийнятий 28.12.2014 року, тобто після 15.07.2014 року, та у відповідності з яким рішенням Київської міської ради №58/923 від 28.01.2015 року визначено ставки та пільги, які застосовуються при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, а отже оскаржуване податкове-повідомлення рішення № від 18.10.2017 року в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у сумі 25483,00 грн. та штрафу у сумі 6370,75 грн., а також податкове повідомлення-рішення № від 18.10.2017 року стосовно нарахування штрафу у сумі 170,00 грн. щодо неподання декларації за 2015 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є протиправними та підлягають скасуванню в цій частині.

В іншому випадку, застосування контролюючим органом положень вказаного Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» у 2015 році при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення не відповідає положенням ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Положеннями підп. 4.1.4 п. 4.1 статті Податкового кодексу України передбачено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, та якими було встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Отже, з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, у суду при розгляді даної справи відсутні підстави для обмежувального тлумачення підп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 та п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України.

Стосовно оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень відповідача №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які винесені щодо правовідносин ТОВ «Амарант» ЛТД з ТОВ «Гранд Сервіс» на загальну суму 44424,50 грн. (з урахуванням штрафних санкцій) суд звертає увагу на наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, наведені у ст. 44 Податкового кодексу України.

Згідно п. 44.1 вказаної статті, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, згідно наведеного, до обов'язків платників податків відноситься ведення обліку тих показників податкової звітності, що пов'язані з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі документів, ведення яких передбачено законодавством.

Водночас, забороняється формування таких показників на підставі даних, не підтверджених відповідними документами.

Первинні документи, які підтверджують дані податкового обліку платника податків, повинні бути достовірними, тобто відображати дійсний зміст господарських операцій, які впливають на визначення об'єкта оподаткування.

В свою чергу, фактичне здійснення господарської операції повинно викликати зміни в структурі активів, зобов'язань та власному капіталі підприємства, а отже може слугувати її підтвердженням.

У листі №20011/5/99-99-10-01-16 від 21.11.2016 року ДФС України зазначає, що висновок про реальність господарської операції для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об'єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Відповідно до матеріалів справи, уповноваженими особами відповідача встановлено порушення законодавства ТОВ «Амарант» ЛТД стосовно господарських операцій з ТОВ «Гранд Статус», оскільки дані операції відповідачем визнано нереальними, адже перевіркою не було встановлено факту постачання робіт (послуг) останнього на адресу позивача.

З акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року вбачається, що вказаний вище висновок відповідачем зроблено на підставі ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 06.10.2015 року у справі №760/18221/15-к, в якій зазначено, зокрема, що: «...впродовж 2012 - 2015 років встановлені особи з метою прикриття незаконної діяльності створили або придбали ряд суб'єктів господарської діяльності, засновники та службові особи яких зареєстрували вказані СГД за грошову винагороду та не володіють інформацією що вони є посадовими особами та засновниками підприємства і не мають відношення до діяльності даних підприємств, серед яких, зокрема, ТОВ «Гранд Статус», ТОВ «Агропродукт-ТК», ТОВ «Новус-СК», ТОВ «Дісконт-1771», ТОВ «Жовтневий сад», ТОВ «АР ТІ АЙ Продакшн». В подальшому зазначені особи використовуючи реквізити та поточні рахунки вищевказаних юридичних осіб, сприяли діючим суб'єктам підприємницької діяльності в умисному ухиленні від сплати податків, шляхом документального оформлення господарських операцій, які свідчать про нібито купівлю-продаж товарно-матеріальних цінностей, послуг або укладання угод про надання поворотної фінансової допомоги. Крім того, проведеними заходами встановлені фінансово-промислові групи реального сектора економіки, які надають послуги з обготівкування грошових коштів за принципом «зустрічного потоку» (реалізація «чорної» готівки утвореної внаслідок продажу товарів, робіт та послуг без касового обліку підприємствам шляхом проведення безтоварних операцій та зарахування на розрахунковий рахунок безготівкових коштів від «транзитних» та «буферних» підприємств «конвертаційного центру» за відповідний відсоток від вказаних операцій).»

А також, на підставі відповіді позивача на запит відповідача від 06.09.2017 року про надання пояснення та їх документального підтвердження щодо фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Гранд Статус».

У вказаній відповіді позивачем, як зазначено в акті №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, було надано документальне підтвердження стосовно надання ТОВ «Гранд Статус» позивачу послуг (робіт) з розробки, погодження, виготовлення, встановлення та технічного обслуговування чотирьох дорожніх знаків, які повідомляють водіїв про готель «Амарант».

Однак, згідно акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, до перевірки не було надано деталізованої інформації щодо характеру виконаних робіт, методики визначення вартості і т.п., а лише в актах здачі-прийняття робіт зазначено «Обслуговування 4 ДЗ».

Згідно частини першої та другої ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа(форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На думку колегії суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України, у відповідності до постанови від 27.03.2012 р. №21-737во10, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.

У постанові Верховного Суду України № 21-3788а15, 826/15034/14 від 01.12.2015 року зазначено, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Також, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Згідно постанови Верховного Суду №К/9901/2030/17, №821/589/17 від 06.02.2018 року фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків, а первинний документ, відповідно, це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Водночас, певні недоліки первинних документів не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції.

Матеріали справи містять лист позивача за вих. №101017/1 від 10.10.2017 року, яким як додатком до заперечень за вих. №031017/1 від 03.10.2017 року на висновки акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, було надіслано відповідачу завірені належним чином копії актів виконаних робіт та наданих послуг із деталізацією виконаних робіт (виїзд автовежі, миття знака, перевірка знака на орієнтацію, перевірка на наявність пошкоджень, перевірка стану плівки, перевірка видимості знака, перевірка вузлів кріплення, підтяжка метизів та заміна хомутів), а також фото (з датою зйомки на фото), що підтверджують фактичну наявність дорожніх знаків в місцях, що відображені на фото в документації на встановлення знаків індивідуального проектування.

Тобто, позивачем надано докази в підтвердження виконання умов договору №22-07/13 від 26.07.2013 року, а отже і фактичного виконання господарської операції, укладеного між ТОВ «Амарант» ЛТД (замовник) та ТОВ «Гранд Статус» (виконавець), згідно якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання щодо виконання робіт та надання наступних послуг, зокрема: розробка та погодження в уповноважених органах дозвільної документації на встановлення 3 (трьох) дорожніх знаків індивідуального проектування з інформацією про замовника, та 1 (одного) знаку сервісу 6.16 "Готель", які на період дії цього Договору включаються до єдиної міської дислокації технічних засобів регулювання дорожнього руху; виготовлення та встановлення 4 (чотирьох) дорожніх знаків.

В матеріалах справи наявна вищевказана погоджена документація на встановлення знаків індивідуального проектування, яка, у тому числі, була предметом договору №22-07/13 від 26.07.2013 року та, власне, також свідчить про реальність господарської операції, яку було поставлено під сумнів відповідачем, що в свою чергу слугувало підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, як наголошує позивач у відповіді на відзив, під час розгляду заперечень позивача на акт перевірки №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року відповідачем невмотивовано відхилено надані докази щодо факту реальності господарської операції між ТОВ «Амарант» ЛТД і ТОВ «Гранд Статус» та, як наслідок, винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 від 18.10.2017 року.

Відповідно до наведеного, суд зазначає, що наявність відкритої кримінальної справи у відношенні контрагента позивача не дає підстав стверджувати про відсутність господарських операцій з останнім і не спростовує правове значення складених позивачем за цими операціями первинних документів.

Натомість, відповідачем не проведено належного аналізу наявних та наданих позивачем доказів, тобто не встановлено відповідності даних, зазначених у первинних документах, об'єктивним обставинам вчинення господарської операції, наслідком чого став невірний висновок стосовно її реальності та, відповідно, винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які, за таких обставин, на думку суду є протиправними та підлягають скасуванню.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 надала покази щодо висновків акту перевірки, оскільки особисто здійснювала перевірку ТОВ «АМАРАНТ» ЛТД, та зауважила на тому, що під час перевірки оглядались ті первинні документи, які були надані позивачем. Чому в подальшому в якості заперечень на висновки акту перевірки не були враховані ці додаткові пояснення та докази, пояснити не може, оскільки розгляд таких заперечень віднесено до компетенції інших осіб.

Як підсумок, аналізуючи наведене в сукупності, враховуючи особливості правового регулювання та правову позицію Верховного Суду України, Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень ст. 266 Податкового кодексу України з метою реалізації податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки не може мати місце у 2015 році, в зв'язку з чим оскаржувані ТОВ «Амарант» ЛТД рішення контролюючого органу є нечинними та підлягають скасуванню в цій частині.

Також, оскільки надані позивачем докази реальності його господарських операцій у відношенні з відповідним контрагентом та, відповідно, правомірність складання на їх підставі первинних документів, не було належним чином досліджено відповідачем, а отже не встановлено обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, дають підстави стверджувати про необґрунтованість висновку уповноважених осіб відповідача стосовно оформлення позивачем первинних документів з відповідним контрагентом лише з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення господарських операцій і правомірності формування сум податкового кредиту та витрат, то винесені на підставі такого висновку оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав покладений на нього обов'язок та не довів, що під час вчинення дій з приводу яких подано позов, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАРАНТ» ЛТД задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «P» за № від 18.10.2017 року в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у сумі 25483,00 грн. та штрафу у сумі 6370,75 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» за № від 18.10.2017 року в частині нарахування штрафу у сумі 170,00 грн. щодо неподання декларації за 2015 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 від 18.10.2017 року на загальну суму 44424,50 грн.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАРАНТ» ЛТД (, м. Київ-04080, вул. Костянтинівська, буд. 71-Д) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, м. Київ-04655, вул. Шолуденка, 33/19) судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1762,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Шейко Т.І.

Повний текст рішення складено 13.06.2018 року.