Справа № 800/502/17(800/656/16)
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 800/502/17 (800/656/16, П/9901/75/18)

Провадження № 11-224заі18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів: Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Гімарі Н. В.,

позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача Верховної Ради України - Долгова Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючого судді Данилевич Н. А., суддів: Бевзенка В. М., Шарапи В. М., Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.) від 01 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України про визнання дій протиправними,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Верховної Ради України (далі - ВРУ), у якому просив визнати протиправними дії відповідача, пов'язані з поданням протиправного висновку щодо Закону України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» в частині доповнення Конституції України статтею 1312 щодо професійної правничої допомоги.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2017 року відкрито провадження в цій справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_3 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду як судом першої інстанції не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у спірному рішенні, дії Комітету ВРУ з питань правової політики та правосуддя (далі - Комітет) самі по собі не створюють певних правових наслідків. Правові наслідки створює безпосередньо прийнятий ВРУ нормативно-правовий акт - Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VІІІ), який є джерелом права, прийнятим уповноваженими особами у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування. Також суд першої інстанції зауважив, що підстави обґрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві ОСОБА_3, не узгоджуються з обраним позивачем способом захисту порушених, на його думку, прав та інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу ВРУ зазначає, що прийняття оскаржуваного Закону № 1401-VІІІ відбулося в передбачуваному законодавством порядку із дотриманням необхідної процедури. ОСОБА_3 оскаржує законність дій щодо окремих стадій законодавчого процесу, здійснення яких віднесено до виключної компетенції ВРУ, яка при цьому реалізує свою нормотворчу функцію, жодні управлінські функції по відношенню до позивача не здійснювала.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

02 червня 2016 року ВРУ прийняла Закон № 1401-VIII, яким доповнено Конституцію України, зокрема, ст. 1312 такого змісту: «Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена».

Відповідно до інформації стосовно обставин прийняття зазначеного Закону, що міститься на офіційному веб-сайті ВРУ (rada.gov.ua), 09 грудня 2015 року, 27 січня 2016 року, 02 лютого 2016 року та 02 червня 2016 року Комітетом були складені висновки щодо включення проекту зазначеного вище Закону до порядку денного сесії ВРУ, направлення цього проекту Закону до Конституційного Суду України для одержання висновку щодо його відповідності вимогам ст. 157, 158 Конституції України, рекомендації стосовно попереднього схвалення даного проекту Закону та його остаточного прийняття.

Указані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРУ, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

До повноважень ВРУ належить прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону).

Згідно зі ст. 154, 155, 159 Конституції України законопроект про внесення змін до Конституції України може бути поданий до ВРУ Президентом України або не менш як третиною народних депутатів України від конституційного складу ВРУ. Законопроект про внесення змін до Конституції України, крім розділу I «Загальні засади», розділу III «Вибори. Референдум» і розділу XIII «Внесення змін до Конституції України», попередньо схвалений більшістю від конституційного складу ВРУ, вважається прийнятим, якщо на наступній черговій сесії ВРУ за нього проголосувало не менш як дві третини від конституційного складу ВРУ. Законопроект про внесення змін до Конституції України розглядається ВРУ за наявності висновку Конституційного Суду України щодо відповідності законопроекту вимогам ст. 157 і 158 цієї Конституції.

Частиною 2 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі - Регламент у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено порядок підготовки та проведення сесій ВРУ, її засідань, формування державних органів, а також визначено законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій ВРУ.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 17 жовтня 2002 року у справі № 1-6/2002 (№ 17-рп/2002) зазначив, що ВРУ за своєю природою є представницьким органом державної влади і здійснює законодавчу владу. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Повноваження ВРУ реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.

З огляду на викладене, ВРУ - єдиний у державі орган влади, який реалізує повноваження зі здійснення законодавчої влади, а також у межах наданих їй повноважень приймає рішення щодо проектів законів, постанов, інших актів.

Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_3 посилається на протиправні, на його думку, дії ВРУ в особі її Комітету, які пов'язані з поданням протиправного висновку щодо Закону № 1401-VІІІ, оскільки з прийняттям цього Закону позивача позбавлено права на професію, а також права фізичних та юридичних осіб у виборі його як правозахисника в судах. При цьому саме рішення ВРУ щодо проекту Закону № 1401-VІІІ скаржником не оспорюється.

Відповідно до норм ст. 1 Закону України від 04 квітня 1995 року

№ 116/95-ВР «Про комітети Верховної Ради України» (далі - Закон № 116/95-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Комітет - це орган ВРУ, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень ВРУ, виконання контрольних функцій. Комітет відповідальний перед ВРУ і підзвітний їй. Діяльність комітетів координує Голова ВРУ згідно з Конституцією України та в порядку, встановленому Регламентом.

За ч. 1 ст. 16 Закону № 116/95-ВР Комітети при здійсненні законопроектної функції зобов'язані: (…) готувати висновки щодо проектів актів ВРУ, внесених суб'єктами права законодавчої ініціативи; подавати на розгляд ВРУ висновки, рекомендації, проекти актів ВРУ, оформлені відповідно до вимог, установлених цим Законом, Регламентом (…).

За приписами ч. 1, 2, 4 ст. 50 цього Закону у рішеннях, висновках та рекомендаціях комітетів зазначається питання, з якого вони прийняті, дата його розгляду і номер протоколу засідання. Рішення, висновки та рекомендації комітетів складаються з мотивувальної та резолютивної частин. Резолютивна частина рішень, висновків, рекомендацій має містити за результатами розгляду проектів законів та інших актів - позицію комітету щодо включення до порядку денного пленарного засідання та щодо подальшого прийняття рішення ВРУ стосовно проекту закону чи іншого акта відповідно до вимог Регламенту.

Отже, Комітет є органом, який створюється із числа народних депутатів України та здійснює законопроектну роботу шляхом розробки проектів законів, інших актів ВРУ, розгляду та підготовки висновків і пропозицій щодо законопроектів, внесених суб'єктами законодавчої ініціативи на розгляд ВРУ, доопрацювання окремих законопроектів тощо. За результатами такої роботи Комітети приймають рішення у вигляді висновків, які передаються на розгляд ВРУ.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням суду першої інстанції, що самі по собі дії Комітетів під час прийняття висновків щодо законопроектів не створюють певних правових наслідків для позивача, а такі наслідки створює безпосередньо прийнятий ВРУ нормативно-правовий акт - Закон № 1401-VIII. При цьому дії щодо підготовки Комітетом висновку та подання його на розгляд ВРУ є виключно повноваженнями цього органу, якими він наділений на виконання функцій держави.

Крім того, оцінюючи доводи та аргументи ОСОБА_3, викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі, суд установив, що позивач фактично не погоджується зі змінами, внесеними до Конституції України Законом № 1401-VIII у частині доповнення розділу VIII «Правосуддя» статтею 1312, посилаючись на невідповідність положень цього Закону законодавчим актам у сфері правосуддя (ч. 3 ст. 7, ч. 2 ст. 10 Закону № 1402-VIII, ст. 26, 38, 40, 42 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 18, 28, 30 Господарського процесуального кодексу України, ст. 47, 50, 56, 58, 60 КАС України) як на час його прийняття, так і на час звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» гарантування верховенства Конституції України як Основного Закону держави на всій території України є завданням Конституційного Суду України.

Статтею 69 цього Закону визначено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що постановою ВРУ від 22 грудня 2015 року № 895-VIII «Про включення до порядку денного третьої сесії Верховної Ради України восьмого скликання законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) і про його направлення до Конституційного Суду України» вирішено включити до порядку денного третьої сесії ВРУ восьмого скликання питання про законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524), поданий Президентом України як невідкладний, а також вирішено цей законопроект направити до Конституційного Суду України для одержання висновку щодо відповідності його вимогам ст. 157 і 158 Конституції України.

Враховуючи викладене, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_3, вірно зазначив, що Конституційний Суд України при розгляді законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) надав у передбаченому законодавством порядку правову оцінку цьому документу та зробив висновок стосовно його відповідності вимогам ст. 157 і 158 Конституції України, натомість адміністративний суд не має повноважень встановлювати відповідність або невідповідність законів положенням Конституції України.

З огляду на зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В.С. Князєв

Суддя-доповідач: І.В.Саприкіна

Судді:

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О.Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л.І. Рогач

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. С. Золотніков О.С. Ткачук

О. Р. Кібенко В.Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О.Г. Яновська

Повний текст постанови складений 01 червня 2018 року.