Справа № 821/976/18
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/976/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним рішення Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області від 23.10.2017 р. № 51 про відмову в призначенні йому пенсії за віком; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком позивачу з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, служби в Радянській Армії, стажу зазначеного у трудовій книжці, як непрацюючому пенсіонеру, але в розмірі не меншому, ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення - 24.07.2017 р. та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В обґрунтування позову зазначає, що до жовтня 1997 року проживав у АДРЕСА_1 , надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 24.07.2017 р. представник позивача ОСОБА_2 звернулась до Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області з заявою про призначення пенсії за віком (додаток 2 до Порядку № 22-1). До заяви додано всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії за віком. Заяву прийнято та зареєстровано 24.07.2017 р. за № 8626. Супровідним листом Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області від 31.01.2018 р. № 534/С-25 представнику позивача Богач В.І. надіслано копію рішення, оформлене протоколом від 23.10.2017 р. № 51 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, так як серед наданих документів відсутній документ, що посвідчує особу та місце проживання (реєстрації) на території України (м.Херсон). На час звернення за призначенням пенсії вік позивача склав 65 років, страховий стаж - 28 років 7 місяців 6 днів, а тому останній набув права на призначення пенсії за віком. Крім того, відповідно до розпорядження КМУ від 14.09.2016 р. № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації. Протокол від 23.10.2017 р. № 51 вважає протиправним, оскільки він позбавляє позивача права на призначення та отримання пенсії, що порушує його права та інтереси, передбачені Конституцією та іншими нормативно-правовими актами України.

Ухвалою від 23.05.2018 р. відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

06.06.2018 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти задоволення позову. Вказує, що чинним законодавством встановлено чіткий порядок звернення за призначенням пенсії, який позивачем не було додержано. Так, позивачем не надано документ, що засвідчує його особу та місце проживання, а також додано копії документів замість необхідних оригіналів. До заяви долучено копію паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 , який не може посвідчувати особу позивача та не містить даних про місце проживання (реєстрації) на території України, а саме у м.Херсоні, тому комісією прийнято законне рішення, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком. Також зазначає, що вимога позивача щодо призначення та виплати пенсії з урахуванням служби в Радянській Армії не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для внесення цього запису до страхового стажу, отже трудовий стаж ОСОБА_1 складає 25 років 6 місяців 6 днів. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Провадження у справі відкрито 23 травня 2018 року, а тому суд розглядає справу в межах строку, встановленого ч.2 ст.263 КАС України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який в жовтні 1997 року виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де 13.12.2007 р. взятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

Докази, які містяться в матеріалах справи, а саме копія трудової книжки вказують, що позивач до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працював на території України. Останнім записом про роботу в трудовій книжці позивача є запис № 21 від 14.06.1996 р. про звільнення за власним бажанням.

До виїзду за кордон мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

24 липня 2017 року представник позивача за довіреністю Богач В.І. звернулась до Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області з заявою про призначення пенсії за віком, в якій просила призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, здійснити запити відповідно до записів у трудовій книжці для отримання довідок про стаж роботи, довідок по заробітній платі для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) підприємств, довідок про навчання, довідки на підтвердження проходження служби в Радянській Армії, інших недостатніх для призначення пенсії документів.

Заяву прийнято та зареєстровано 24.07.2018 р. за № 8626.

Відповідно до розписки-повідомлення посадової особи Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області до заяви долучено наступний пакет документів: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру від 21.06.2017 р., паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 11.01.2008 р. № НОМЕР_1 , заяву про призначення пенсії, копію нотаріально засвідченої довіреності на повноваження представника з нотаріальним засвідченням справжності підпису позивача від 23.04.2017 р. № 308/17 та апостилем від 30.04.2017 р. Разом з тим зазначено перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії: трудова книжка або документи про стаж, військовий квиток, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідка про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 р., та встановлено строк їх подання до 24.10.2017 р.

Супровідним листом Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області від 31.01.2018 р. № 534/С-25 представнику позивача Богач В.І. надіслано копію рішення, оформленого протоколом від 23.10.2017 р. № 51, про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком за відсутності документа, що засвідчує особу та місце проживання (реєстрації) на території України.

Крім того, комісією встановлено, що страховий стаж позивача складає 25 років 6 місяців 6 днів, адже період військової служби з 30.04.1970 р. по 05.05.1973 р. не підлягає зарахуванню до страхового стажу, так як відсутня підстава внесення запису, чим порушено вимоги п.2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Не погоджуючись з вказаною відмовою в призначенні пенсії за віком, викладеною у протоколі від 23.10.2017 р. № 51, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

При цьому, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, і не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, держава Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У відповідності до абз.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Крім того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, якою, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону № 1058-ІV принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Приписами ст.8 Закону № 1058-ІV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Всупереч вищевикладеному, відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 обґрунтовано саме відсутністю документа, що засвідчує його особу та підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

Суд не погоджується із зазначеним обґрунтуванням відмови відповідача також виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Так, нормами пенсійного законодавства України не встановлено вимог щодо виключно особистої подачі заяви про призначення пенсії. Заява від імені ОСОБА_1 подана його представником ОСОБА_2 , повноваження якої підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю із засвідченням справжності підпису позивача від 23.04.2017 р. та апостилем від 30.04.2017 р., копію якої долучено до заяви.

Відповідно до п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

У відповідності до ст.5 Закону України "Про громадянство України" документами, які підтверджують громадянство України є, серед іншого, паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина для виїзду за кордон.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування (п.2.22 Порядку № 22-1).

До того ж, п.2.25 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Відповідно до розписки-повідомлення, сформованої посадовою особою пенсійного органу, до заяви про призначення пенсії було додано паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 , виданий 11.01.2008 р. № РО 437674, а також національний паспорт ОСОБА_2 , як представника заявника.

Відтак, наданий до заяви паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 належним чином підтверджує його особу та громадянство України.

До того ж, в заяві зазначено, що ОСОБА_1 у 1997 році знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Громадяни України, які постійно проживають за кордоном, не мають прописки в Україні, а тому фізично не можуть надати до пенсійного органу відповідний документ підтверджуючий прописку на її території.

Згідно п.4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого пенсійного органу в установленому порядку.

З матеріалів справи слідує, що пенсійним органом 24.07.2017 р. прийнято заяву представника ОСОБА_1 та видано розписку-повідомлення про її реєстрацію за № 8626.

Як вбачається з розписки заявником до заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру від 21.06.2017 р., паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 11.01.2008 р. № НОМЕР_1 , заяву про призначення пенсії, копію нотаріально засвідченої довіреності на повноваження представника з нотаріальним засвідченням справжності підпису позивача від 23.04.2017 р. № 308/17 та апостилем від 30.04.2017 р., паспорт довіреної особи та пам`ятка від 24.07.2017 р.

Також, в розписці-повідомленні зазначено перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії: трудова книжка або документи про стаж, військовий квиток, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідка про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 р., та встановлено строк їх подання до 24.10.2017 р.

У своєму відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що надані позивачем документи про вік, стаж та заробітну плату - надано в копіях, що суперечить вимогам Порядку, однак суд не бере до уваги вказані доводи у зв`язку з наступним.

Відповідно до п.2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Суд зауважує, що подані разом з відзивом на позов докази свідчать про те, що відповідачу було надано копію трудової книжки ОСОБА_1 на якій вбачається печатка відповідача та штамп "з оригіналом згідно", а також підписи посадових осіб відповідача, що свідчить про належне засвідчення ними даної копії трудової книжки та її відповідність оригіналу трудової книжки позивача в порядку, передбаченому абз.2 п.2.23 Порядку № 22-1.

Також, відповідно до п.3.3 розд.ІІІ Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

За змістом заяви про призначення пенсії заявник просив здійснити запити відповідно до записів у трудовій книжці для отримання довідок про стаж роботи, довідок по заробітній платі для обчислення пенсії, довідок про перейменування (реорганізацію) підприємств, довідок про навчання, довідки на підтвердження проходження служби в Радянській Армії, інших недостатніх для призначення пенсії документів.

Так, на запит від 25.07.2017 р. № 8116/02 до Херсонської державної морської академії відповідачем було отримано архівну довідку від 02.08.2017 р. № 01-29/385, якою підтверджено факт навчання ОСОБА_1 на денному відділенні Херсонського судомеханічного технікуму ім. адмірала Ф.Ф.Ушакова за спеціальністю "Суднокорпусобудування" з 01.09.1966 р. по 03.03.1970 р. та видачі йому диплому від 25.02.1970 р. серії НОМЕР_2 № 4233. Аналогічні дані містить запис № 4 трудової книжки ОСОБА_1 щодо навчання в Херсонському судомеханічному технікумі з присвоєнням кваліфікації - технік-судомеханік.

Також відповідачем до матеріалів справи долучено копії довідок про заробіток для обчислення пенсії, виданих ОСОБА_1 . Виробничим підрозділом вагонного ДЕПО станції Каховка ПАТ "Українська залізниця" на підставі особових рахунків за 1983-1988 роки та за 1989-1993 роки. Вказані довідки належним чином завірені печаткою відповідача зі штампом "з оригіналом згідно" та підписами посадових осіб пенсійного органу.

Крім того, в оскаржуваному протоколі від 23.10.2017 р. № 51 підставою для відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 вказано виключно відсутність документа, що засвідчує особу та місце її проживання (реєстрації) на території України. Жодних посилань на недотримання порядку подачі документів чи на неправомірне долучення до заяви копій документів замість їх оригіналів відповідачем не зазначено.

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року (ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктами "в", "д" абзацу 3 статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи також зараховується: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

На час звернення з заявою про призначення пенсії від 24.07.2017 р. позивач досяг віку 65 років та стверджує, що трудовий стаж відповідно до даних його трудової книжки становить 28 років 7 місяців 6 днів.

Натомість, у відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що відповідно до наданих позивачем документів на призначення пенсії, його трудовий стаж складає 25 років 6 місяців та 6 днів, адже запис про проходження служби в Радянській Армії не відповідає вимогам п.2.17 Інструкції "О порядке ведения книжек на предприятиях, в учреждениях и организациях", а тому не може бути врахований до загального трудового стажу особи.

Суд погоджується з наведеними твердженнями відповідача та зазначає наступне.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону № 1058-ІV).

У відповідності до пунктів 109 Положень про порядок призначення і виплати державних пенсій від 04.08.1956 р. № 1044 та від 03.08.1972 р. № 590 "в общий стаж работы засчитывается также: служба в составе Вооруженных Сил СССР и пребывание в партизанских отрядах; служба в войсках и органах ВЧК, ОГПУ, НКВД, НКГБ, МГБ, Комитета государственной безопасности при Совете Министров СССР, Министерства охраны общественного порядка СССР, министерств охраны общественного порядка союзных республик, Министерства внутренних дел СССР, министерств внутренних дел союзных республик; служба в органах милиции".

При цьому, згідно п.15 Інструкції "О порядке ведения книжек на предприятиях, в учреждениях и организациях", затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 09.07.1958 р. № 620, "отдельной строкой в трудовую книжку вносится запись о времени службы в рядах Советской Армии и Военно-Морского флота, в войсках и органах Комитета государственной безопасности при Совете Министров СССР и Министерства внутренних дел СССР, в органах милиции, во всех видах военизированной пожарной и сторожевой охраны, о времени пребывания в партизанских отрядах с указанием даты призыва или зачисления, даты увольнения со службы и номера военного билета или соответствующего документа".

В трудовій книжці ОСОБА_1 зазначено, що 22.04.1970 р. його звільнено з Херсонського суднобудівного заводу у зв`язку із призовом до Радянської Армії (Ув.зап. від 21.04.1970 р.). Наступним записом трудової книжки (запис № 7) значиться служба в Радянській Армії з 30.04.1970 р. по 05.05.1973 р. Проте, вказаний запис внесено до трудової книжки без дотримання вимог, передбачених п.15 Інструкції "О порядке ведения книжек на предприятиях, в учреждениях и организациях" від 09.07.1958 р. № 620, чинної на час проходження позивачем військової служби. Так, графи, де необхідно зазначити підставу внесення запису № 7, не містять жодних даних про наявність військового чи іншого документу, його номеру, та є пустими.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було направлено запит до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату від 03.08.2017 р. № 8119/02, у відповідь на який листом від 15.08.2017 р. № 4/2708 повідомлено про відсутність даних на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких умов у відповідача відсутні правові підстави для включення періоду проходження позивачем військової служби в Радянській Армії з 30.04.1970 р. по 05.05.1973 р. до його трудового стажу.

Частинами 1, 5 статті 45 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно п.п.2-4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.ч.1-3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність необхідних умов для призначення пенсії ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного пенсійного законодавства, а тому визнає протиправним та скасовує протокол засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення від 23.10.2017 р. № 51, яким відмовлено в призначенні пенсії позивачу, а оскільки позовна вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії є фактично похідною від попередньої позовної вимоги, з метою належного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з дати звернення із заявою про таке призначення, а саме з 24.07.2017 р., з урахуванням трудового стажу позивача у відповідності до записів трудової книжки за виключенням періоду проходження військової служби в Радянській Армії.

Визначення розміру пенсійних виплат належить до повноважень відповідача, а тому вимогу позивача про призначення пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, суд вважає передчасною.

Таким чином, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст.9, 14, 77, 90, 132, 143, 242- 246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Херсонського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області, оформлене протоколом від 23.10.2017 р. № 51, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ), як непрацюючому пенсіонеру, починаючи з 24.07.2017 р., з урахуванням трудового стажу зазначеного у трудовій книжці за виключенням служби в Радянській Армії, та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 10.2.4