Справа № 826/12509/15
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року

Київ

справа №826/12509/15

провадження №К/9901/12109/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/12509/15

за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва прийняту 25 січня 2016 року у складі головуючого судді - Іщука І.О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду постановлену 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Степанюка А.Г., суддів: Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

скасувати наказ Прокуратури м. Києва від 11 червня 2015 року № 1817к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва;

скасувати наказ Генерального прокурора України від 19 червня 2015 року № 24дк «Про зміну наказу виконувача обов'язків прокурора м. Києва від 11 червня 2015 року № 1817к» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва з позбавленням класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14 січня 2015 року №15к;

поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 з 11 червня 2015 року;

зобов'язати Генеральну прокуратуру України повернути ОСОБА_2 класний чин «юрист 2 класу», присвоєний наказом Генерального прокурора України від 14 січня 2015 року № 15к;

визнати недійсним запис про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора Прокуратури Дніпровського району м. Києва та зобов'язати Прокуратуру м. Києва зробити дублікат трудової книжки без запису про звільнення та позбавлення класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14 січня 2015 року №15к ОСОБА_2;

стягнути з Прокуратури м. Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44 628,82 гривень;

допустити негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 з 11 червня 2015 року, та стягнення на користь ОСОБА_2 з Прокуратури м. Києва середнього заробітку у межах стягнення за один місяць в сумі 6 253,72 гривень.

Позовні вимоги позивач мотивував порушенням його прав щодо участі у процедурі притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки висновок про звільнення не був затверджений в установленому порядку. Крім того, на думку позивача, рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності недостатньо мотивоване та не відповідає тяжкості проступку, у якому він звинувачений.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 25 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовив повністю.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_2 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 02 лютого 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи і ці обставини встановлені судами попередніх інстанцій згідно п. 1 наказу Прокуратури від 11 червня 2015 року №1817к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (далі - наказ №1817к) за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, порушення Присяги працівника прокуратури юриста 2 класу ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва.

Наказом Генерального прокурора України від 19 червня 2015 року №24дк «Про зміну наказу виконувача обов'язків прокурора м. Києва від 11 червня 2015 року №1817к» (далі - наказ №24дк) змінено п. 1 наказу №1817к та приписано вважати прокурора прокуратури Дніпровського району міста Києва юриста 2 класу ОСОБА_2 звільненим із займаної посади за порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, з позбавленням його класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14 січня 2015 року №15к.

Підставами для винесення оскаржуваних наказі стало те, що позивач, здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_3, забезпечував у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва 10 червня 2015 року підтримання клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_3 Під час судового засідання ОСОБА_2 допустив грубе порушення вимог статті 15 Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, що набуло широкого резонансу та негативно вплинуло на оцінку суспільства щодо діяльності прокуратури і правоохоронних органів в цілому.

Вважаючи накази відповідача та своє звільнення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом про їх скасування та поновлення на роботі.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем було допущено грубе порушення присяги працівника прокуратури, завдано шкоди авторитету органів прокуратури, а відтак звільнення останнього відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства із дотриманням встановленої процедури.

Зазначена позиція була підтримана і Київським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права, та зазначає наступне.

Умови та порядок проходження служби в органах прокуратури визначається Законом України «Про прокуратуру».

На час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ).

Приписами статті 48? Закону № 1789-ХІІ, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури схвалюється всеукраїнською конференцією працівників прокуратури і затверджується Генеральним прокурором України.

Прокурори і слідчі прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею.

Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року №123 затверджено схвалений 28 листопада 2012 року всеукраїнською конференцією працівників прокуратури Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури (далі - Кодекс), який введено в дію 01 грудня 2012 року.

Завданням цього Кодексу є: забезпечення ефективного здійснення працівниками прокуратури своїх професійних обов'язків на підставі додержання принципів верховенства права, законності, суспільної моралі та високої культури; підвищення авторитету органів прокуратури та сприяння зміцненню довіри громадян до них; створення умов для розвитку у працівників прокуратури почуття справедливості, відповідальності, відданості справі, додержання загальнолюдських моральних цінностей, запобігання проявам корупції; формування принципової морально-правової позиції у взаєминах з колегами по службі та керівництвом.

Відповідно до статті 4 Кодексу професійна діяльність працівників прокуратури ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; поваги до прав і свобод людини і громадянина; незалежності та самостійності; політичної неупередженості та нейтральності; толерантності; рівності перед законом, презумпції невинуватості; справедливості та об'єктивності; професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; конфіденційності; прозорості службової діяльності; утримання від виконання незаконних рішень чи доручень; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; зразковості поведінки та дисциплінованості.

Згідно статті 10 вказаного Кодексу працівник прокуратури повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.

У разі поширення неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, за необхідності вживати заходів до спростування такої інформації, у тому числі в судовому порядку. Сприяти йому в цьому зобов'язані керівники відповідних прокуратур.

Своєю самовідданістю, неупередженістю, сумлінним виконанням службових обов'язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.

Статтями 14 та 15 Кодексу закріплено, що працівник прокуратури повинен постійно підвищувати свій загальноосвітній та професійний рівень, культуру спілкування, виявляти ініціативу, відповідальне ставлення та творчий підхід до виконання своїх службових обов'язків, фахово орієнтуватися у чинному законодавстві, вдосконалювати свої знання, передавати свій досвід колегам.

Він має усвідомлювати, що його діяльність оцінюється з урахуванням рівня підготовки, знання законодавства, компетентності, ініціативності, комунікативних здібностей, здатності вчасно і якісно виконувати службові обов'язки та завдання.

При виконанні службових обов'язків працівник прокуратури має дотримуватися загальноприйнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність.

Працівник прокуратури повинен використовувати ввірене йому службове майно бережливо та лише за призначенням.

Частиною третьою статті 18 Кодексу передбачено, що працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Згідно зі статтею 30 Кодексу, відповідно до Закону № 1789-ХІІ працівники прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З'ясування обставин за фактом порушення проводиться згідно з вказівкою керівника відповідного органу прокуратури, у необхідних випадках проводиться перевірка за процедурою, передбаченою Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

У разі відсутності підстав для юридичної відповідальності працівника прокуратури керівником органу прокуратури до нього може бути застосований такий захід морального впливу, як застереження про припинення неетичної поведінки з попередженням про можливість застосування дисциплінарного стягнення, про що оголошується колективу прокуратури чи відповідного структурного підрозділу та складається протокол.

Тобто, порушення працівником прокуратури вимог Кодексу є підставою для притягнення останнього до відповідальності, встановленої законом. При цьому, з'ясування обставин за фактом порушення проводиться згідно з вказівкою керівника відповідного органу прокуратури, у необхідних випадках проводиться перевірка за процедурою, передбаченою Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

Відповідно до статті 46 Закону № 1789-ХІІ особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають «Присягу працівника прокуратури» такого змісту: «Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури».

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої Присяги, яка додається до особової справи. Про прийняття Присяги вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття Присяги визначається Генеральним прокурором України.

Суди встановили, що 20 грудня 2012 року позивачем складено присягу працівника прокуратури, про що зроблено запис №5 у трудовій книжці НОМЕР_1 від 23 травня 2012 року.

Із прийняттям Присяги на працівника прокуратури поширюється весь обсяг прав та обов'язків, який визначено законодавцем з метою, зокрема, підвищення рівня довіри суспільства до органів прокуратури України, удосконалення їх рівня професіоналізму та відповідальності тощо.

Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2015 року у справі №21-602а14, зазначив, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення може бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення з митного органу, які є санкціями різних рівнів відповідальності й не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Суди встановили, що підставою для прийняття наказу №1817к стало те, що ОСОБА_2, здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні щодо підозрюваного ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною третьою статті 369 Кримінального кодексу України, 10 червня 2015 року приймав участь як прокурор у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва.

Під час судового засідання ОСОБА_2, всупереч вимогам статті 15 Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, здійснив електронну переписку зі свого телефону з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якій застосовувалися неетичні висловлювання та підбурювання до незаконних дій щодо інших учасників судового процесу.

Зазначена електронна переписка, яка відбулась 10 червня 2015 року у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва за участю ОСОБА_2 та інших учасників події, була висвітлена 11 червня 2015 року на сайті інтернет-видання «ОРД». «Прокурорская переписка в судебном заседании. ОСОБА_2. ОСОБА_5. ОСОБА_4» та набула широкого суспільного резонансу.

Крім того, матеріали справи свідчать, що у подальшому така поведінка позивача була предметом активного обговорення ЗМІ, що, на думку судової колегії, свідчить про значний суспільний резонанс вказаної події та, безумовно, підрив авторитету органів прокуратури у контексті змісту переписки ОСОБА_2 із ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до частини третьої статті 48 Закону № 1789-ХІІ за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Приписи статті 142 Кодексу законів про працю України визначають, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.

Постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року № 1796-ХІІ затверджено Дисциплінарний статуту прокуратури України (далі - Дисциплінарний статут), який встановлює порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя.

Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Згідно частини першої статті 8 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Відповідно до статті 10 Дисциплінарного статуту Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Позбавлення або пониження в класному чині державного радника юстиції 1, 2, 3 класів провадиться Президентом України за поданням Генерального прокурора України.

Прокурори Кримської АРСР, областей, міста Києва та прирівняні до них прокурори мають право застосовувати такі дисциплінарні стягнення: догану, пониження в посаді, звільнення, крім пониження на посаді і звільнення працівників, які призначаються Генеральним прокурором України. При необхідності застосування заходу дисциплінарного стягнення, що перевищує повноваження зазначених прокурорів, вони вносять подання Генеральному прокурору України.

При цьому відповідно до п. 10 затвердженого постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №1795-ХІІ Положення про класні чини працівників органів прокуратури України працівники органів прокуратури, яким присвоєно класні чини, перебувають у них довічно. Позбавлення класного чину може мати місце при звільненні працівника з органів прокуратури за проступки, що порочать його.

Відповідно до частини першої статті 11 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що звільнення з позбавленням класного чину є одним з видів дисциплінарного стягнення, який повинен відповідати ступеню вини та тяжкості проступку та накладається прокурором за умови одержання письмового пояснення від особи, яка його вчинила.

Позивач у своїй касаційній скарзі посилається на порушення відповідачем порядку його звільнення з посади, оскільки на момент прийняття наказу №1817к не було затверджено висновок за наслідками службового розслідування.

Верховний суд відхиляє зазначені доводи позивача та зазначає наступне.

Судами враховано, що винесенню оскаржуваного наказу №1817к передувало одержання пояснень від позивача, що свідчить про те, що прокуратурою вимоги приписів статті 11 Дисциплінарного статуту в частині одержання від особи, яка вчинили дисциплінарний проступок, пояснень, було дотримано.

Крім того, питання щодо необхідності проведення службової перевірки розглядається прокурором, який вирішує питання про накладення дисциплінарного стягнення. При цьому законодавство не містить імперативного припису щодо необхідності призначення службового розслідування (перевірки) у випадку вчинення особою дисциплінарного проступку, пов'язаного з порушення присяги та Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Дисциплінарного статуту з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення, або невиконання вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника особи, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування відповідно до порядку проведення службового розслідування в органах прокуратури України.

Тобто, виключно у випадку вчинення особою корупційного правопорушення або невиконання вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» призначення службового розслідування є обов'язковим.

Відтак, посилання позивача на передчасність притягнення його до дисциплінарної відповідальності є безпідставними. При цьому судова колегія враховує, що висновки службового розслідування підтверджують наявність підстав для вжиття дисциплінарного стягнення, а саме службове розслідування завершено 11 червня 2015 року.

Крім того, службове розслідування проводилося, згідно Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року № 104 (далі - Інструкція № 104).

Відповідно до п. 1.2 Інструкції № 104 службове розслідування (перевірка) - це комплекс заходів, які проводяться у випадках скоєння працівниками прокуратури ганебних вчинків - кримінальних, корупційних правопорушень, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмови від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, порушення Присяги працівника прокуратури, а також за фактами порушень виконавської та трудової дисципліни, неправомірного втручання у службову діяльність працівників прокуратури, передбачених цією Інструкцією.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції № 104 метою службових розслідувань (перевірок) є швидке, всебічне, повне та неупереджене з'ясування обставин, за яких скоєно ганебні вчинки, допущено неправомірне втручання у службову діяльність працівників прокуратури, посягання на їх життя, здоров'я та майно, виявлення причини і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження правопорушень серед особового складу.

Тобто, метою проведення службового розслідування є не лише швидке, всебічне, повне та неупереджене з'ясування обставин, за яких скоєно ганебні вчинки, допущено неправомірне втручання у службову діяльність працівників прокуратури, посягання на їх життя, здоров'я та майно, а й виявлення причини і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження правопорушень серед особового складу.

Службові розслідування (перевірки) проводяться незалежно від проведення стосовно працівників прокуратури досудового розслідування у кримінальних провадженнях, здійснення проваджень у справах про адміністративні правопорушення (п. 1.4 Інструкції).

Відповідно до пп. пп. 2.1.11, 2.1.12, 2.1.13 п. 2 Інструкції № 104 підставами для проведення службового розслідування (перевірки) є: невиконання або неналежне виконання працівниками прокуратури своїх службових обов'язків що призвело до порушення законних прав і свобод громадян та інтересів держави; інші грубі порушення закону, трудової та виконавської дисципліни, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури шкодять авторитету органів прокуратури; доручення Генерального прокурора України, його заступників про проведення службового розслідування (перевірки).

Приписи п. 3.4 Інструкції № 104 визначають, що про призначення службового розслідування (перевірки) уповноваженим керівником органів прокуратури видається розпорядження, у якому визначається склад комісії (голова та члени), підстава, мета та строки його проведення, прізвище, ім'я, по батькові особи щодо якої проводиться розслідування, та її посада.

Службове розслідування (перевірка) проводиться в строк не більше одного місяця з дня його призначення (п. 3.5 Інструкції № 104).

Згідно п. 4.2 Інструкції № 104 у випадках, не передбачених п. 4.1 цієї Інструкції, службові розслідування (перевірки) в центральному апараті проводяться за вказівкою першого заступника Генерального прокурора України, заступників Генерального прокурора України працівниками відповідних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України, а в прокуратурах обласного рівня - працівниками структурних підрозділів апарату за рішенням їх перших керівників.

У проведенні службових розслідувань (перевірок) можуть брати участь працівники цього управління.

Не пізніше наступного робочого дня після затвердження керівником висновку службового розслідування (перевірки) голова та члени комісії зобов'язані повідомити про його завершення особу, стосовно якої воно проведено, про що зробити відповідну відмітку (пп. 6.2.12 Інструкції № 104).

Суди встановили, і зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, що виконувачем обов'язків прокурора м. Києва 11 червня 2015 року видано розпорядження № 71, яким призначено проведення службового розслідування стосовно прокурорів прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо дотримання останніми вимог Присяги працівника прокуратури та Дисциплінарного статуту.

Із вказаним розпорядженням ОСОБА_2 був ознайомлений 11 червня 2015 року, про що свідчить його розписка, яка міститься на другій сторінці розпорядження №71.

Відповідно до п. 6.1.2 Інструкції № 104 з метою швидкого, всебічного та повного з'ясування всіх обставин, які стали підставою для проведення розслідування, були запрошені членом комісії 11 червня 2015 року для надання пояснень щодо обставин події електронної переписки, висвітленої в Інтернет ресурсах .

Зі змісту наданих ОСОБА_2 письмових пояснень вбачається, що у ході вищевказаного судового засідання він здійснив електронну переписку з другом та колегою (ОСОБА_4, ОСОБА_5), якою повідомив останніх, що його постійно фотографують та залякують у судовому засіданні.

Крім того, вказано, що дана переписка носила жартівливий характер, а тому він не вбачає в своїх діях порушення вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Верховний Суд критично оцінює посилання скаржника на те, що дані пояснення були написані ним під примусом, оскільки, позивача відповідно до вимог п. п. 7.1, 7.2 Інструкці № 104 проінформовано про підстави проведення службової перевірки, склад комісії, роз'яснено право заявляти клопотання про відводи, надавати усні, письмові пояснення, робити заяви, у встановленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування.

Разом з тим, як встановлено судами, ОСОБА_2 будь-яких клопотань, скарг та зауважень з підстав призначення службового розслідування не надав, з розпорядженням №71 про проведення службової перевірки стосовно нього та інших учасників події був ознайомлений у день його винесення. Пояснення щодо здійснення ним електронної переписки у групі з іншими прокурорами надав власноручно та у письмовому вигляді.

При цьому позивачем не зазначено, яким чином Прокуратурою здійснювався примус при наданні ним пояснень. ОСОБА_2 не скористався правом відмови від надання пояснень та не був позбавлений права для надання у подальшому додаткових пояснень щодо обставин події та зауважень з цього приводу.

Зважаючи на викладене Верховний Суд вважає безпідставність твердження скаржника щодо застосування примусу відносно нього та будь-якого обмеження його прав.

Верховним судом також відхиляються доводи позивача, що достовірність електронної переписки, яка набула поширення у засобах масової інформації, не перевірялась, втручання в особисту переписку є незаконним, а висвітлена у ЗМІ переписка йому не належить, виходячи з насутпного.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Суперечливі твердження касаційної скарги, в якій позивач, заперечуючи належність йому такої переписки, вказує на неможливість втручання в його особисту переписку, однак не враховує, що зі змісту як позовної заяви, так і пояснень від 11 червня 2015 року й самої касаційної скарги випливає відсутність його заперечень про сам факт здійснення такої переписки.

Доказів визнання у встановленому законом порядку протиправності дій особи, яка оприлюднила та поширила дану переписку, скаржником надано не було.

У той же час, зафіксований факт вчинення такої переписки працівниками прокуратури свідчать про обґрунтованість твердження судів попередніх інстанцій про порушення ОСОБА_2 присяги працівника прокуратури, Кодексу, Дисциплінарного статуту, підрив авторитету органів прокуратури.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець