Справа № 826/8691/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

14 червня 2018 року м. Київ № 826/8691/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянська Я.І., ознайомившись з позовною заявою

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства освіти і науки України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства освіти і науки України в якому просив: визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства освіти і науки України "Про затвердження Порядку зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти № 367 від 16.04.2018р." зареєстрований Міністерством юстиції України 05.05.2018р.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ознайомившись із позовною заявою, суд встановив її невідповідність вимогам ст. 161 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Однак, позивачем на порушення вищезазначених вимог копії додатків до адміністративного позову надано в одному екземплярі.

Також, згідно з п. 10 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються: у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Так, відповідно до п. 4 ст. 161 КАС України, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Крім того, ч. 2 ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно - правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких застосовано цей акт.

З аналізу викладеного вбачається, що позивач, під час звернення до суду з позовом про оскарження наказу Міністерства освіти і науки України повинен обґрунтувати свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

При цьому, в рамках звернення до суду, позивач повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, яким чином впливає на його права та обов'язки або буде впливати порядок зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти.

З вищевикладеного вбачається, що поширення дії оскаржуваного акта на позивача для можливості його оскарження є неминучим наслідком, а не "можливим", тобто таким, що може і не настати.

Відсутність у позивача, прав та/або обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення, не породжує у нього і права на захист, шляхом звернення до суду з цим позовом. Крім цього позивач не наводить жодних належних обґрунтувань, що були підставою для звернення до суду з таким позовом в частині порушення гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також статтею 55 Конституції України прав.

Статтею 55 Конституції України, встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту &?н;...&?ї;.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Доводи позивача про застосування оскаржуваного наказу до позивача з посиланням на те, що такий наказ стосується всіх без виключення громадян України, які мали, мають та/або будуть мати дітей, не приймаються судом до уваги, оскільки обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов'язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Отже, звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб'єкта владних повноважень позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Однак, позивач не довів, на підставі чого ґрунтуються його вимоги в розрізі порушених прав оскаржуваним наказом, та яким чином такий наказ порушує його конституційні права та інтереси, а також право на захист «судом, встановленим законом».

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право на оскарження нормативно-правових актів мають лише ті суб'єкти, яких це рішення стосується, в порядку, передбаченому законом. Громадяни, які не є суб'єктами вказаних правовідносин, права оскаржувати такі рішення не мають.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 3 лютого 2015 року у справі № 21-617а14, від 12 квітня 2017 року у справі №П/800/589/16, а також Верховного Суду в постанові від 22.03.2018р. у справі № 800/49/17.

Суд, зазначає, що позивачем не доведено факту застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт, а відтак позивачу необхідно подати до суду обґрунтування з доказами на підтвердження факту застосування оскаржуваного наказу до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей наказ.

Згідно ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Враховуючи вищевикладене, позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви у п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду копій додатків до адміністративного позову для відповідача у справі, а також надати до суду обґрунтування з доказами на підтвердження факту застосування оскаржуваного наказу до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей наказ.

Керуючись ст. 160, 161, 169, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя Окружного адміністративного суду міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1.Залишити позовну заяву ОСОБА_1 без руху.

2.Встановити позивачу п'ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дати отримання копії цієї ухвали.

3.Попередити позивача про наслідки недотримання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, передбачені ч.4 ст. 169 КАСУ.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст. 256 КАС України та оскарженню не підлягає.

Суддя Я.І. Добрянська