Справа № 802/856/18-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 червня 2018 р. Справа № 802/856/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до: Гайсинського об"єднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області про: визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання призначити та виплатити пенсію

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання призначити, виплатити пенсію.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимог позивач посилається на те, що звернулась до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 про призначення пенсії в зв'язку із втратою годувальника відповідно до положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Однак, відповідач рішенням від 08.02.2018 №160 відмовлено у задоволенні призначенні пенсії, в зв'язку із чим позивач звернулась до суду та просить:

- визнати протиправною бездіяльність Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії в зв'язку із втратою годувальника;

- зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію в зв'язку із втратою годувальника та виплачувати до досягнення 18 річчя та виплатити заборгованість.

Ухвалою суду від 16.03.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за №802/856/18-а.

Відповідач, скориставшись своїм правом визначеним положеннями КАС України, подав до суду відзив щодо заявлених позовних вимог з яких слідує, що проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Годувальнику, ОСОБА_3 на день смерті виповнилось 34 роки, тобто відповідно до ст. 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Стаж, який необхідний для призначення пенсії по інвалідності годувальника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, має становити 6 років.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно наданих документів, а саме індивідуальних відомостей про застраховану особу ОК -5 та трудового договору від 22.04.2003 року, наявний страховий стаж складає 2 роки 8 місяців 15 днів, отже право для призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника відсутнє.

Ухвалою суду від 16.04.2018 року вирішено розгляд адміністративної справи №802/856/18 проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В ході підготовчого провадження учасниками справи повідомлено, що позивач звернулась до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області повторно із заявою. За наслідками розгляду цієї заяви відповідачем листом від 11.05.2018 за вих. №1262/09-31/02 повідомлено про відмову у призначенні пенсії відповідно до рішення №327 від 03.05.2018.

Ухвалою суду від 14.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини справи.

05.02.2018 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, звернулась із заявою до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про призначення пенсії в зв'язку із втратою годувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". При цьому, в заяві відзначено, що на утриманні у неї є малолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

08.02.2018 року Гайсинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області винесено рішення №160, яким ОСОБА_1 у призначенні пенсії по втраті годувальника відмовлено.

Рішення №160 мотивовано тим, що відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Годувальнику, ОСОБА_3 на день смерті виповнилось 34 роки, тобто відповідно до ст. 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", стаж який необхідний для призначення пенсії по інвалідності (втраті годувальника) становить 6 років. Згідно наданих документів у померлого наявний стаж складає 2 роки 8 місяців 15 днів, отже право для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника відсутнє.

В ході підготовчого провадження з'ясовано, що ОСОБА_1 27.04.2018 звернулась до Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника на неповнолітню дитину до 18 років ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, по Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

03.05.2018 року Гайсинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області винесено рішення №327, яким ОСОБА_1 у призначенні пенсії по втраті годувальника відмовлено.

Рішення №327 мотивовано тим, що відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Годувальнику, ОСОБА_3 на день смерті виповнилось 34 роки, тобто відповідно до ст. 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", стаж який необхідний для призначення пенсії по інвалідності (втраті годувальника) становить 6 років. Згідно наданих документів у ОСОБА_3 наявний стаж складає 2 роки 8 місяців 15 днів, отже право для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника відсутній.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 46 Конституції України, передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із положеннями абз. 22 ст. 1 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" як пенсії розуміють щомісячні регулярні пенсійні грошові виплати, які отримують фізичні особи (або члени сім'ї) від держави та спеціальних фондів після досягнення пенсійного віку, в разі інвалідності чи втрати годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу.

В силу частини 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними членами сім'ї вважаються: діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер у віці 34 роки, ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

На утриманні померлого годувальника перебував малолітній син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 21.02.2017р.)

ОСОБА_1 згідно до положень Сімейного кодексу України та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до Гайсинського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області про призначення пенсії по втраті годувальника. Однак, в зв'язку із відсутністю у померлого годувальника страхового стажу позивачу відмовлено у призначенні вказаної пенсії.

Вимоги щодо страхового стажу, необхідного для призначення пенсії по інвалідності визначені в частині першій статті 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки.

Згідно із матеріалів справи, 22.04.2003 року між роботодавцем - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, який зареєстрований в Гайсинському районному центрі зайнятості за №276 від 22.04.2003 року, про що свідчить довідка Гайсинського районного центру зайнятості від 03.07.2003р. Вказаний договір було додано позивачем до заяви про призначення пенсії по втраті годувальника, про що відзначено в оскаржуваному рішенні.

Також, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем не заперечується те, що в годувальника був наявний страховий стаж 2 роки 8 місяців 15 днів.

Відтак, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, в зв'язку із досягненням 25 років 26.09.2007 року було видано пенсійне посвідчення НОМЕР_3 про те, що йому призначено пенсію по інвалідності 3 групи з дитинства. Відповідно до пенсійного посвідчення серії АА, термін дії його - довічно, а відповідно до довідки Акту огляду МСЕК, серії НОМЕР_4, у графі дата чергового переогляду вказано безтерміново.

За змістом положень ст. 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для інвалідів ІІ та ІІІ групи від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки стажу.

Відтак, відповідно до наведених норм законодавства та матеріалів справи, страховий стаж ОСОБА_3 - померлого годувальника був достатнім для призначення пенсії по інвалідності. При цьому, пенсія померлому була уже призначена у 2007, що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с.12).

З огляду на викладене, враховуючи те, що на день смерті ОСОБА_3 вже призначено вказаний вид пенсії по 3 групі інвалідності, малолітній син ОСОБА_2 має право на отримання пенсії в зв'язку із втратою годувальника.

Враховуючи, вищезазначені обставини, суд вважає безпідставною відмову Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області у призначенні малолітньому ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії в зв'язку із втратою годувальника. Відтак, рішення №327 від 03.05.2018 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а права малолітнього підлягають судовому захисту шляхом зобов'язання відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію в зв'язку із втратою годувальника з дня наступного смерті годувальника, що відповідає приписам Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, відповідно до частини 3 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Пунктом 3 частини першої цієї статті встановлено, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Щодо протиправної бездіяльності відповідача згідно рішення Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області №160 від 08.02.2018, то суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на те, що позов заявлено ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 Натомість, заява ОСОБА_1 від 05.02.2018 до відповідача подавалась не в інтересах малолітнього, а особисто від свого імені.

За наведеного, враховуючи мотиви даного адміністративного позову, суд відмовляє в задоволенні цієї частини вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З приводу вимоги про виплату пенсії до досягнення ОСОБА_2 вісімнадцяти років, то суд зазначає, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Гайсинського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги б/н від 27.02.2018 року, акт виконаних робіт від 27.02.2018 року. Також, надано довідку від 27.02.2018 року про те, що позивачем сплачено за надання правничої допомоги адвокату ОСОБА_5 гонорар в сумі 1700 грн.

Однак, згідно до договору б/н від 27.02.2018 року позивач та адвокат ОСОБА_5 (Виконавець), підтверджують, що останнім було надано послуги правничої допомоги та відзначено вартість проведених робіт, яка становить 1000,00 грн. Відповідно до Акту виконаних робіт від 27.02.2018 сума гонорару не вказана.

За приписами договору б/н від 27.02.2018 року, а саме його п. 4.3 вказано, що оплата підлягає перерахуванню клієнтом на розрахунковий чи картковий рахунок адвоката або внесенню готівкою в касу адвоката.

Проте, доказів в підтвердження того, що клієнтом здійснено оплату, зокрема платіжне доручення, докази сплати на картковий рахунок або підтвердження внесення готівки в касу адвоката суду не надано.

Натомість, надана стороною позивача довідка про те, що ОСОБА_1 сплачено за надання правничої допомоги адвокату ОСОБА_5 гонорар в сумі 1700 грн. не є належним доказом в підтвердження виконання умов договору б/н від 27.02.2018 року та понесення витрат.

За наведеного вище, відповідно до положень ст. 134 КАС України, враховуючи що оплата за надання правової допомоги має бути підтверджена відповідними належними письмовими доказами, які суду не надано, суд відмовляє в задоволенні цієї частини вимог.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до положень КАС України, судовий збір з відповідача не стягується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Гайсинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області №327 від 03.05.2018 щодо відмови у призначенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії в зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_3.

Зобов'язати Гайсинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити та виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію в зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_3 з дня наступного після його смерті.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено: 15.06.2018 року

Суддя /підпис/ Дмитришена Руслана Миколаївна

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Помічник судді: