Справа № 820/2386/18
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2018-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

18 червня 2018 р. справа № 820/2386/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біленського О.О.,

при секретарі судового засідання Поволяєвій К.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідачів не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: 94100, Луганська область, м.Брянка, вул.Фурманова, 28; адреса проживання: 64701, Харківська область, м.Барвінкове, вул.Пушкіна, 51, рнокпп НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області (64701, м.Барвінкове, вул.Освіти, 17, ) та Ізюмського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області (64309, м.Ізюм, просп. Незалежності, 2, ) про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області та Ізюмського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року «Про скасування дії довідки ОСОБА_2О.»;

- зобовязати Ізюмське обєднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, починаючи з 01.01.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є внутрішньо переміщеною особою, одержав довідку від 24.11.2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року було скасовано вказану довідку. На підставі вказаного рішення, Барвінківським відділом Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області було призупинено виплату пенсії за віком позивачеві з 01.01.2018 року. Юридичною підставою для прийняття спірного рішення владним суб'єктом було обрано положення п.3 ст.12 Закону України від 20.10.2014 року №1706-УІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а фактичною підставою послугували дані інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, згідно яких останніми наявними даними є перетин державного кордону, напрямок перетину «виїзд» ОСОБА_2 більше ніж 60 днів поспіль відсутня за місцем тимчасового перебування. Позивач зазначив, що спірне рішення не містить посилання на докази наявності обставин, визначених абз.9 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Окрім цього, позивачеві, яка постійно мешкає за адресою: 64701. Харківська область. м.Барвінкове, вул.Пушкіна, 51, нічого не відомо про складання відповідачем акту обстеження матеріально - побутових умов сімї, позивач не отримувала рекомендованого листа з повідомленням про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації. Вказане свідчить про відсутність у відповідача підстав для висновку про тривалу у розумінні закону (тобто понад 60 днів) відсутність позивача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, та відповідно прийняття оскаржуваного рішення. З огляду на викладене, позивач вважає, що Рішення Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року є таким, що суперечить вимогам закону і підлягає скасуванню, відповідно нарахування та виплати пенсії за віком мають бути відновлені.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача - Ізюмського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 30.05.2018 року надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника управління. Також, 30.05.2018 року від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області призупинило виплату пенсії позивачу на підставі інформації наданої Управлінням соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації шляхом обміну інформацією від 21.12.2017 року (розпорядження під 27.12.2017 № 127517), як такому фактичне місце проживання якого не підтверджено. Представник відповідача вказав, що відповідач діяв виключно згідно чинного законодавства, не порушуючи норм права, що діють в системі пенсійного забезпечення та не мав правових підстав для виплати пенсії ОСОБА_2, з огляду на що позовні вимоги вважає необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 02.05.2018 року від відповідача надійшов до суду відзив на адміністративний позов, зі змісту якого вбачається, що згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та згідно п.4 вище зазначеної постанови щодо наявності інформації про повернення внутрішньо переміщеної особи на тимчасово окуповану територію України, до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, чи її виїзду за кордон, або отримання такої інформації від МВС, СБУ, Держприкордонслужби, Національної поліції, ДМС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських обєднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам. Ізюмським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Харківської області було надано лист (дані АРКАН), згідно якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, була відсутня за фактичним місцем проживання понад 60 днів. На підставі ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" згідно рішення начальника управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області від 29.11.2017 року було скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 за № від 24.11.2014 року. З огляду на те, що 11.01.2018 року ОСОБА_2 звернулась до управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації і їй було видано нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 11.01.2018 року, згідно з постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" ОСОБА_2 має право через шість місяців поновити свою пенсію, звернувшись до Пенсійного фонду. Представник відповідача вказав, що рішення управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації скасувати неможливо, оскільки було видано нову довідку, за якою ОСОБА_2 має право у травні 2018 року звернутися за поновленням їй виплат.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, про що одержав відповідну довідку від 24.11.2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року було скасовано вказану довідку. Підставою для прийняття вказаного рішення слугував лист Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області від 23.11.2017 року №15767/14-11, відповідно до якого за даними інтегрованими міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, останніми наявними даними є перетин державного кордону, напрямок перетину - «виїзд», ОСОБА_2 більше ніж 60 днів поспіль відсутня за місцем тимчасового перебування. Заяви від ОСОБА_2 про повернення до покинутого місця проживання і про продовження строку відсутності ВПО за місцем проживання до 90 днів не надходило. Таким чином, уповноважений орган має інформацію, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_2 повернулася до покинутого місця проживання.

З наявного в матеріалах справи листа Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області №23/П-14 від 17.01.2018 року вбачається, що Барвінківським відділом Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області було призупинено виплату пенсії за віком позивачеві з 01.01.2018 року, згідно інформації, наданої управлінням соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації від 21.12.2017 року шляхом обміну інформації, що передбачено частиною 7 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з положеннями статті 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (суд бере до уваги, що положення пункту 2 ч. 1 ст. 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Суд бере до уваги, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу статей 8 та 22 Конституції України, ст.7 КАС України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», зокрема у пункті 54 цього рішення ЄСПЛ, суд зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В цьому випадку суд вважає, що позбавлення позивача пенсійних виплат не є необхідним та в інтересах суспільства.

Ведучи мову про «Закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на той самий критерій, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. справу "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (Case of James and others v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 3/1984/75/119, § 40. Цей критерій вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі по тексту - Закон № 1706-VІІ).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-VІІ, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

В силу положень ст. 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону, рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Окрім цього, постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" №365 від 08.06.2016 року затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - Порядок №365).

Відповідно до п. 2 Порядку №365 контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Згідно з вимогами п.3 Порядку №365, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Відповідно до пункту 6 Порядку №365, за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (надалі - Закон № 1382-IV), в силу якої громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом встановлено, що рішенням Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, посилання у вказаному рішенні на лист Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області від 23.11.2017 року №15767/14-11, як на підставу його прийняття, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки вказаним листом (копія якого міститься в матеріалах справи) було надано перелік осіб для проведення подальшої перевірки відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365.

Також, відповідачем - Управлінням соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області не надано доказів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування.

Крім того, у ході судового розгляду справи не знайшло підтвердження направлення позивачу рекомендованою кореспонденцією повідомлення про необхідність з'явитися в триденний термін для проходження фізичної ідентифікації.

З огляду на фактичні обставини справи та враховуючи приписи законодавства, суд приходить до висновку, що рішення Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №11/29/02 від 29.11.2017 року «Про скасування дії довідки ОСОБА_2О.» винесено неправомірно та необґрунтовано, без наявності підстав для прийняття такого рішення, та як наслідок необхідність його скасування.

З огляду на викладене та висновки суду про протиправність оскаржуваного рішення, суд вважає за необхідне зобов'язати Ізюмське обєднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, починаючи з 01.01.2018 року.

Відносно посилань представника відповідача на те, що рішення управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації скасувати неможливо, оскільки було видано нову довідку, за якою ОСОБА_2 має право у травні 2018 року звернутися за поновленням їй виплат, суд зазначає, що вказаний факт жодним чином не впливає на протиправність прийнятого рішення та необхідність поновлення порушеного права позивача.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: 94100, Луганська область, м.Брянка, вул.Фурманова, 28; адреса проживання: 64701, Харківська область, м.Барвінкове, вул.Пушкіна, 51, рнокпп НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області (64701, м.Барвінкове, вул.Освіти, 17, ) та Ізюмського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області (64309, м.Ізюм, просп. Незалежності, 2, ) про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області (64701, м.Барвінкове, вул.Освіти, 17, ) №11/29/02 від 29.11.2017 року «Про скасування дії довідки ОСОБА_2О.».

Зобовязати Ізюмське обєднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області (64309, м.Ізюм, просп. Незалежності, 2, ) поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: 94100, Луганська область, м.Брянка, вул.Фурманова, 28; адреса проживання: 64701, Харківська область, м.Барвінкове, вул.Пушкіна, 51, рнокпп НОМЕР_1) починаючи з 01.01.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19.06.2018 року.

Суддя Біленський О.О.