Справа № 826/14486/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Лічевецького І.О., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

представника позивача Лютого О.В.,

представника відповідача Щуренко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2018 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкор» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.10.2017: №, № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Доводи апелянта обґрунтовані тим, що перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор» була проведена з порушенням встановленої процедури та за відсутності підстав визначених ст.ст.77, 78 ПК України, а прийняті податкові повідомлення-рішення не відповідають вимогам закону, оскільки товариством було надано всі відповідні документи на підтвердження господарських операцій з контрагентом.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві у період з 28.09.2017 по 04.10.2017 проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Будконсалт Плюс» за період з 01.07.2015 по 31.07.2015, за результатами якої 11.10.2017 складено акт №431/26-15-14-01-01/23728075, згідно якого позивачем порушено: п. 44.1 та 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, у результаті чого занижено суму податку на прибуток за 2015 рік у загальному розмірі 96525,00 грн; п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, у результаті чого занижено суму податку на додану вартість за липень 2015 року у розмірі 23090,00 грн. та завищено від'ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за липень 2015 року у розмірі 84160,00 грн.

В результаті виявлених порушень відповідачем прийнято оскаржувані податкові-повідомлення рішення від 25.10.2017:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 23090,00 грн. за податковим зобов'язанням та у розмірі 11545,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 96525,00 грн. за податковим зобов'язанням;

- №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ на 84160,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю спірних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що висновки, зроблені контролюючим органом за результатами проведеного позапланового заходу, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, а тому оскаржувані податкові-повідомлення рішення є такими, що прийняті обґрунтовано, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення витрат та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ, згідно з цим визначенням, повинен мати дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частини 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Згідно з правовою позицію Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 грудня 2015 року №21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Так, позивачем на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій надано суду копії договору підряду від 18.06.2015 №18/06, укладеного між позивачем та ТОВ "Будконсалт Плюс" (далі - Договір) та копії актів приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року.

Жодних інших первинних документів позивачем суду не надано.

Згідно умов Договору, ТОВ «Будконсалт Плюс», як підрядник, зобов'язується виконати роботи по ремонту та герметизації будівлі та споруди за адресою: Вінницька обл., м. Хмільник, вул. Василя Порика, 26, а позивач, як замовник, зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах, визначених даним договором.

Згідно пункту 1.2 Договору, перелік та кількість робіт визначаються у дефектному акті (додаток 1), що є невід'ємною частиною даного договору. Виконані підрядником роботи приймаються шляхом підписання актів здачі приймання виконаних робіт.

Загальна суму договору складає 643500,00 грн. (пункт 3.1 Договору).

Замовник здійснює попередню оплату у розмірі 30% від суми договору протягом десяти робочих днів з моменту підписання сторонами договору (пункт 3.3 Договору).

Замовник здійснює подальші розрахунки за виконані роботи протягом десяти банківських днів з моменту підписання сторонами проміжних актів приймання-передачі робіт згідно форм №КБ-2 та №КБ-3 (пункт 3.4 Договору).

Форма оплати - безготівкова, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника (пункт 3.5 Договору).

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що під час розгляду даної справи позивачем не надано суду документів, складання яких передбачено умовами Договору, в тому числі не надано жодних доказів на підтвердження оплати зазначених послуг.

Так, не надано суду й примірника дефектного акту, який, згідно з умовами Договору, є додатком 1 до нього. Саме у вказаному акті повинен міститься перелік та кількість робіт, які мають бути виконані підрядником. До суду також не надано актів форм №КБ-3, наявність яких є передумовою для здійснення розрахунків за виконані роботи.

Відтак, в контексті наведеного та з огляду на наявні матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор» не надано доказів фактичного здійснення господарських операцій з ТОВ "Будконсалт Плюс", складення за їх результатами первинних бухгалтерських документів, які відображають реальність операцій, а також фактичного спричинення реальних змін майнового стану платника податків. Позивачем не надано доказів правомірності формування витрат та податкового кредиту (не надано документів, які є підставою для їх формування, у тому числі податкових накладних).

У своєму листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України зазначив, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2011 року №1936/11/13-11).

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ суду належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини:

- рух активів у процесі здійснення господарської операції;

- установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції;

- установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Рух активів у процесі здійснення господарської операції при перевірці має важливе значення. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які слід складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що ТОВ "Будконсалт Плюс" має ознаки "фіктивності". Зокрема, згідно з поясненнями особи, на яку товариство зареєстровано, така особа дала згоду зареєструвати на себе юридичну особу. Однак відношення до діяльності ТОВ "Будконсалт Плюс" така особа не мала, фінансово-господарську діяльність не вела. Відповідачем копію пояснень додано до заперечень проти позову. На підтвердження вказаної обставини, під час апеляційного розгляду відповідачем надано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2018, яка набрала законної сили та якою звільнено від кримінальної відповідальності керівника ТОВ "Будконсалт Плюс", обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України у зв'язку із закінченням строків давності.

Верховний Суд України висловив позицію про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів (робіт, послуг) (постанови від 12 квітня 2016 року у справі №826/17617/13-а, від 26 квітня 2016 року у справі №2а-4201/11/2670).

Стосовно посилань апелянта на те, що ним надано усі документи на підтвердження господарських операцій, то колегія суддів не може брати до уваги такі доводи з огляду на відсутність зазначених доказів в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірними висновки контролюючого органу та суду першої інстанції щодо порушення податкового законодавства ТОВ "Будконсалт Плюс", які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, а тому оскаржувані податкові-повідомлення рішення є такими, що прийняті обґрунтовано.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи апелянта, які стосуються обставин справи та містять посилання на загальні норми законодавства, які жодним чином не спростовують обґрунтування суду першої інстанції, з урахуванням відсутності належних доказів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 11.06.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя І.О. Лічевецький

Суддя Г.В. Земляна