Справа № 815/6767/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року

Київ

справа №815/6767/15

адміністративне провадження №К/9901/6017/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шарапи В.М.,

суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Корецького І.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі колегії суддів: Бойко О.Я. (головуючий), суддів: Левчук О.А., Самойлюк Г.П. від 2 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Милосердного М.М. (головуючий), суддів: Вербицької Н.В., Ступакової І.Г. від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Суворовського районного суду м. Одеси, ДСА України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати протиправною відмову Суворовського районного суду м. Одеси, оформлену листом від 21 жовтня 2015 року № 27227, щодо здійснення нарахування та виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою;

зобов'язати ДСА України виділити (направити) Суворовському районному суду м. Одеси відповідні кошти на виплату зазначеної вихідної допомоги.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 2 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року позов задовольнив.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ДСА України звернулася з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування скарги посилається на те, що на час звільнення позивача положення статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), які регламентували виплату вихідної допомоги судді, втратили свою чинність на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VІІ).

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що рішення судів є законними та обґрунтованими, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Заслухавши представника позивача, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 19 червня 1977 року ОСОБА_3 обраний суддею Біляївського районного суду в Одеській області, у подальшому 7 квітня 1990 року - народним суддею Суворовського районного суду м. Одеси, 2 березня 2000 року Верховною Радою України обраний безстроково суддею цього суду.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_3, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи встановлений Законом № 2453-VІ, звернувся із заявою про відставку.

26 листопада 2013 року Вища рада юстиції прийняла рішення № 1281/0/13-13 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси згідно з поданням заяви про відставку".

25 грудня 2014 року Верховна Рада України прийняла постанову № 59-VІІІ "Про звільнення суддів", якою відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_3 звільнено з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси.

Голова Суворовського районного суду м. Одеси наказом №1-о/с від 14 січня 2015 року відрахував позивача зі штату цього суду.

Звернення позивача до Голови Суворовського районного суду м. Одеси з проханням нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а в подальшому до ДСА України, залишились без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом № 1166-VІІ, а тому ОСОБА_3 має право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону № 2453-VІ.

Проте, колегія суддів не може погодитись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 109 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Водночас, за правилами частин другої, шостої статті 111 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом № 1166-VII, який набрав чинності 1 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено статтю 136 даного Закону, якою було передбачено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, у даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 звільнений у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року, тобто на час, коли положення про вихідну допомогу, передбачену статтею 136 Закону № 2453-VI, втратили чинність.

Зважаючи на те, що датою звільнення судді у разі подання заяви про відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відмова відповідача у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент звільнення позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Водночас, посилання суду першої та апеляційної інстанцій на те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, є помилковим, оскільки Конституційний Суд України у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Крім того, рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

На переконання колегії суддів, судами попередніх інстанцій був застосований Закон, який не підлягав застосуванню, а саме - стаття 136 Закону № 2453-VI, що є наслідком скасування судових рішень.

Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 351 КАС України).

Зважаючи на те, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, колегія суддів вважає необхідним зазначені судові рішення скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

ОСОБА_3 у задоволенні позову до Суворовського районного суду м. Одеси, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич ,

Судді Верховного Суду