Справа № 821/1910/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 821/1910/17

Категорія: 5.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кравець О.О.

суддів: Домусчі С.Д. , Коваля М.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09.02.2018р.прийнятим в порядку письмового провадження у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Хом'якової В.В., суддів Василяки Д.К., Морської Г.М. по справі № 821/1910/17 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" до Державної служби геології та надр України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

I.ПРОЦЕДУРА:

08.12.2017 року В.о. Генерального директора ПАТ «Таврійська будівельна компанія» звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України та просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби геології та надр України у нездійсненні розгляду та неприйнятті рішення щодо продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами, на видобування вапняків придатних для випалювання вапна; визнати спеціальний дозвіл № 3804 від 30.12.2005, виданий позивачу для видобування вапняків Західно-Тягинського родовища, продовженим на строк двадцять років; зобов'язати продовжити строк дії спеціального дозволу № 3804 від 30.12.2005 та видати новий зі строком дії двадцять років до 30.12.2037 року, починаючи з 30.12.2017.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.02.2017 року позов був частково задоволений: визнана протиправною бездіяльність Державної служби геології та надр України у нездійсненні розгляду та неприйнятті рішення по заяві Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" про продовження строку дії спеціального дозволу № 3804 від 30.12.2005 на користування надрами для видобування вапняків Західно-Тягинського родовища у встановлений законом термін, зобов'язано Державну службу геології та надр України (вул. Ежена Потье, 16, м. Київ, 03057) розглянути заяву публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" від 04.09.2017. №424/03-2 про продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 №3804 з метою видобування вапняків, придатних для випалювання на вапно, та прийняти рішення згідно з чинним законодавством з урахуванням висновків суду, у задоволенні решті позову відмовлено.

II.ДОВОДИ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, представник Державної служби геології та надр України подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції булопорушено норми матеріального та процесуального права, просивйого скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що принцип мовчазної згоди, визначення якого міститься в ч 1. ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» не містить процедури застосування. Більш того, користування надрами без отримання документу дозвільного характеру є кримінальним караним діянням, що містить ознаки злочину, передбаченого ст. 240 Кримінального кодексу України. Щодо форми прийняття рішення про відмову у продовженні строку дії дозволу, то це питання є спірним процедурним і ніяк не може трактуватись як підстава для задоволення позову в частині зобов'язання розглянути питання щодо продовження строку дії спеціальних дозволів на користування надрами.

14.05.2018 року Публічним акціонерним товариством "Таврійська будівельна компанія" надано відзив на апеляційну скаргу ,згідно з яким позивач,посилаючись на вимоги чинного законодавства та практику ЄСПЛ ,вважає рішення суду 1-ої інстанції обґрунтованим , а апеляційну скаргу такою,що не підлягає задоволенню.

III.ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягаєзадоволенню з наступних підстав.

IV.ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" () має основний вид діяльності 23.32 виробництво цегли, черепиці та інших будівельних виробів із випаленої глини, окрім того здійснює такі види діяльності: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, 08.11 добування декоративного та будівельного каменю, вапняку, гіпсу, крейди та глинистого сланцю, 08.12 добування піску, гравію, глини і каоліну, 46.19 діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, 56.30 обслуговування напоями, 36.00 забір, очищення та постачання води.

Публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" здійснює господарську діяльність з видобування вапняків, придатних для випалювання на вапно, на підставі спеціального дозволу на користування надрами №3804 від 30.12.2005р. на Західно-Тягинському родовищі, виданого Державною службою геології та надр України зі строком дії до 30 грудня 2017 року.

Публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" було подано до Державної служби геології та надр України заяву №292/03-2 від 22.06.2017р. (вх. №11322/02/12-17 від 27.06.2017р.) на продовження строку дії на 20 років даного спеціального дозволу на користування надрами з метою подальшої розробки родовища та внесення змін до спеціального дозволу на користування надрами.

Разом із заявою №292/03-2 від 22.06.2017 були подані наступні документи: копія спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005р. № 3804; проект Угоди про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин; додаток 1 (характеристика ділянки надр); додаток 2 програма робіт з видобування корисних копалин; пояснювальна записка з характеристикою об'єкта, стану його геологічного вивчення, методу розробки, обґрунтування необхідності використання надр, із зазначенням потужності підприємства; копія протоколу УкрТКЗ від 30.03.1983 р. № 4271; каталог географічних координат кутових точок ділянки надр із зазначенням її площі; оглядова карта масштабу 1:100000; ситуаційний план з нанесеними межами площі видобування та географічними координатами її кутових точок масштабу 1:25000; план підрахунку запасів корисної копалини на топографічній основі з нанесеними межами категорії запасів, межами земельного та гірничого відводів, контуром ліцензійної площі з географічними координатами кутових очок ділянки надр, а також з лініями геологічних розрізів; характерні геологічні розрізи з межами категорій запасів та умовними позначками; позитивний висновок про проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр від 15.06.2017р. № 4- rе/2017;інформація про виконання особливих умов дозволу; пояснювальна записка щодо обґрунтування внесення змін; копія протоколу ДКЗ України від 11.05.2017р. № 3926; план підрахунку запасів корисної копалини; копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ПАТ "Таврійська будівельна компанія"; копія свідоцтва № 100342637 про реєстрацію платника податку на додану вартість; копію наказу про вступ на посаду виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ "Таврійська будівельна компанія".

Однак, у погоджені надання надр у користування Публічному акціонерному товариству "Таврійська будівельна компанія" згідно з наказом Мінприроди від 24.07.2017 року №283 було відмовлено та 28.08.2017 Державна служба геології та надр України повернула заявнику подані документи у зв'язку з тим, що вони не відповідають вимогам Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615.

Позивач повторно звернувся до Держгеонадра з заявою від 04.09.2017 № 424/03-2 (вх. № 15011/02/12-17 від 06.09.2017) для продовження строку дії відповідного спеціального дозволу з повним пакетом документів на продовження строку дії спеціального дозволу передбаченим Додатком № 1 до Порядку № 615, що підтверджується витягом з офіційного сайту Державної служби геології та надр України. Позивач стверджує, що заява від 04.09.2017р. № 424/03-2 була прийнята, оскільки цей факт відображений на офіційному сайті Державної служби геології та надр України.

До повторної заяви №424/03-2 від 04.09.2017 були надані : копія спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005р. № 3804; проект Угоди про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин; додаток 1 (характеристика ділянки надр); додаток 2 програма робіт з видобування корисних копалин; пояснювальна записка з характеристикою об'єкта, стану його геологічного вивчення, методу розробки, обґрунтування необхідності використання надр, із зазначенням потужності підприємства; копія протоколу УкрТКЗ від 30.03.1983 р. № 4271; каталог географічних координат кутових точок ділянки надр із зазначенням її площі; оглядова карта масштабу 1:100000; ситуаційний план з нанесеними межами площі видобування та географічними координатами її кутових точок масштабу 1:25000; план підрахунку запасів корисної копалини на топографічній основі з нанесеними межами категорії запасів, межами земельного та гірничого відводів, контуром ліцензійної площі з географічними координатами кутових очок ділянки надр, а також з лініями геологічних розрізів; характерні геологічні розрізи з межами категорій запасів та умовними позначками; позитивний висновок про проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр від 15.06.2017р. № 4- rе/2017;інформація про виконання особливих умов дозволу; пояснювальна записка щодо обґрунтування внесення змін; копія протоколу ДКЗ України від 11.05.2017р. № 3926; план підрахунку запасів корисної копалини; копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ПАТ "Таврійська будівельна компанія"; копія свідоцтва № 100342637 про реєстрацію платника податку на додану вартість; копію наказу про вступ на посаду виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ "Таврійська будівельна компанія"; копія пакету документів (2 примірники).

Однак Держгеонадра не надало відповідді Публічному акціонерному товариству "Таврійська будівельна компанія" за результатами розгляду його заяви від 04.09.2017р. № 424/03-2 щодо продовження строку дії відповідного спеціального дозволу, документи не повернула, відмови у наданні дозволу позивач також не отримав, на офіційному веб-сайті жодного наказу про продовження або відмову в продовженні дії строку спеціального дозволу відповідач не розмістив.

V.НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА:

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян є завданням Кодексу України про надра. Так, статтею 19 Кодексу України про надра визначено, що надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

За приписами абз. 8 ст. 16 Кодексу України про надра, переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін, видача дублікатів, продовження терміну дії спеціальних дозволів на користування надрами, зупинення їх дії або анулювання, поновлення їх дії у разі зупинення здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 1 Положення про Державну службу геології та надр України, затвердженого Указом Президента України №391/2011 від 06.04.2011р., встановлено, що Державна служба геології та надр України (Держгеонадра України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України , входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Згідно з підпунктом 14 пункту 4 зазначеного Положення, Держгеонадра України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін та видачу дублікатів, продовжує термін дії спеціальних дозволів на користування надрами.

Питання надання спеціальних дозволів на користування надрами у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначення процедури продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін регулюється Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011р. №615 (далі - Порядок № 615).

Відповідно до п.14 Порядку № 615, (в редакції, що діяла в період подання позивачем до Держгеонадр України заяв на продовження строку дії спеціальних дозволів), у разі виникнення потреби у закінченні геологічного вивчення, геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки, та затвердження запасів родовища корисних копалин, продовженні видобування корисних копалин строк дії дозволу продовжується за наявності інформації про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр, за результатами здійснення останнього заходу державного нагляду (контролю). Для продовження строку дії дозволу на видобування корисних копалин надрокористувач подає органу з питань надання дозволу заяву на видобування корисних копалин не пізніше ніж за шість місяців, на геологічне вивчення надр та геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку, - за три місяці до закінчення строку його дії. У заяві зазначається причина продовження строку дії дозволу. Надрокористувач, що не подав заяву в установлений строк, втрачає право на продовження строку дії дозволу. Для продовження строку дії дозволу надрокористувач подає ті ж документи, що і для отримання дозволу без проведення аукціону. Органом з питань надання дозволу погоджується продовження строку дії дозволу на всі види користування надрами з Мінприроди у порядку, визначеному пунктом 9 цього Порядку. Строк продовження дії дозволу не може перевищувати строки, передбачені пунктом 7 цього Порядку. Відповідно до абзацу 14 пункту 14 Порядку № 615 рішення про продовження строку дії дозволу приймається органом з питань надання дозволу протягом 45 днів після надходження документів у повному обсязі.

Згідно з п.8 Порядку №615 для отримання дозволу без проведення аукціону заявник подає заяву разом з документами, зазначеними у додатку 1. У заяві зазначаються назва і місцезнаходження ділянки надр, вид корисних копалин, відомості про заявника (найменування, місцезнаходження, код згідно з ЄДРПОУ юридичної особи або прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця чи серія та номер паспорта такої особи (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, а також підстава надання дозволу згідно з пунктом 8 цього Порядку. Інформація про реєстрацію документів, що надійшли для надання дозволу, протягом трьох робочих днів з дня реєстрації розміщується на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу. Документи, що не відповідають вимогам цього Порядку, повертаються заявникові. Інформація про повернення документів протягом трьох робочих днів з моменту прийняття рішення про повернення розміщується на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу.

Пунктом 7 Порядку №615 унормовані строки, на які надаються дозволи, зокрема, дозвіл на видобування корисних копалин надається не більш як на 20 років.

Згідно з п.25 Порядку №615 про надання, продовження строку дії, зупинення, поновлення, переоформлення, видачу дубліката, анулювання дозволу та внесення змін до нього орган з питань надання дозволу видає наказ, а Рада міністрів Автономної Республіки Крим - розпорядження. Наказ органу з питань надання дозволу про надання дозволу розміщується протягом п'яти днів на офіційному веб-сайті органу з питань надання дозволу.

Згідно із пунктом 6 статті 4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та Постановою Кабінету Міністрів України "Про деякі питання застосування принципу Мовчазної згоди" від 27.01.2010р. № 77 закріплено принцип мовчазної згоди, оскільки передбачено, що у разі якщо у встановлений законом строк суб'єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Згідно з правовим висновком ,зробленим у постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 у справі №826/6873/16 аналіз норм права дає підстави для висновку, що отриманню спеціального дозволу на користування родовищами уранових руд має передувати визначена законодавством процедура, дотримання якої усіма суб'єктами таких правовідносин є обов'язковим, крім того, суд не може підміняти державний орган, дії якого оскаржуються, та приймати замість нього рішення, яке належить до компетенції виключно цього органу, оскільки такі дії суду виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року справі №816/303/16.

VI.ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО:

Згідно ст.3 КАС України ( в ред.,діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України ,звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України ,суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. . Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1-2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України , за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України ,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення , а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.4 ст.243 КАС України ,судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно ч. 5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Згідно ч. 5 ст.242 КАС України ,при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

VII. МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА ПРАКТИКА ЄСПЛ:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції "майном" визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.

"Законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Кореску v. Slovakia), п. 50; "Anheuser-Busch Inc. проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб'єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р.).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін( див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р.).

VIII. ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ:

Таким чином, апеляційний суд ,враховуючи принципи верховенства права, належного врядування , практику ЄСПЛ ,як джерело права , погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та доходить до висновку, що не має підстав для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права, так як відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у нездійсненні розгляду заяв позивача на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 року №3804 з метою видобування вапняків, придатних для випалювання на вапно та неприйнятті суб'єктом владних повноважень у належній формі рішення за результатом розгляду зазначеної заяви, що підтверджено наявними у справі належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, але суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, оскільки суб'єктом господарювання подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, а у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено. Разом з тим протиправна бездіяльність відповідача не означає визнання строку дії спецдозвілу продовженим, а передбачає тільки умови провадження діяльності з видобутку вапняків на відповідній ділянці надр після 30.12.2017.

Натомість доводи апелянта про те, що ним не було допущено бездіяльність, оскільки відповідний пакет документів позивача був направлений до Мінприроди для погодження, наказом Мінприроди від 29.11.2017 року №491 погоджено продовження строку дії зазначеного спеціального дозволу на користування надрами, є необґрунтованими, так як вкащана обставина не є підставию для продовження строку розгляду згідно норм чинного законодавства, незважаючи на вказане рішення щодо продовження строку , саме бездіяльність щодо розгляду заяви відповідача є протиправною ,

Крім того, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанціїї , щодо необхідності вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну службу геології та надр України розглянути заяву публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" від 04.09.2017р. №424/03-2 (вх..№15011/02/12-17 від 06.09.2017р.) на продовження строку дії спеціального дозволу на користування надрами від 30.12.2005 №3804 з метою видобування вапняків, придатних для випалювання на вапно, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Судом 1-ої інстанції повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, із належним повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення прийнятне та підписано суддями , які зазначені у судовому рішенні

В порядку ч.6 ст.139 КАС України,якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином,відсутні правові підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,22 Конституції України, ст. 6 та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7,242, 272, 308, 309, 311, п.1 ч.1 ст.315, 316,321,322,325,328,329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України -залишити без задоволення, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09.02.2018 р. - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складене та підписане 12.06.2018 р.

Суддя-доповідач Кравець О.О.
Судді Домусчі С.Д. Коваль М.П.