Справа № 813/1028/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1028/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправною відмови та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Львівській області), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, викладену у листі № Х-7347/0-5239/6-17 від 30.06.2017 у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4531 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4531 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 травня 2017 року звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1, 4531 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області. Однак, 30 червня 2017 року відповідач листом № X-7347/0-5239/6-17 відмовив позивачу у наданні такого дозволу, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Втім, на переконання позивача, рішення відповідача містить підставу для відмови, яка не передбачена статтею 118 Земельного кодексу України, а відтак є протиправним. Посилання відповідача у спірному рішенні на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є безпідставними, у звязку з чим просить позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затверджено стратегію удосконалення механізму управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. На виконання зазначеної постанови КМУ, ГУ Держгеокадастру у Львівській області на офіційному веб-сайті (lvivska.land.gov.ua) опубліковано інформацію про перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам в межах норм безоплатної приватизації у III кварталі 2017 року на території Львівської області. У вказаному переліку не передбачено виділення земельних ділянок у власність громадянам на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області. Відсутність земельної ділянки у згаданому переліку унеможливлює надання відповідачем дозволів на розроблення документації із землеустрою та передання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації. Водночас, відповідач зазначив, що місце розташування земельної ділянки, щодо якої звернувся позивач, не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки стосовно саме цієї земельної ділянки було вирішено питання не передавати її у власність громадян, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.17 № 413 Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Відповідач зазначив, що оскаржуване рішення відповідача прийняте на підставі, у межах повноважень та з дотриманням норм чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року було прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду і відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

12 червня 2018 року у судовому засідання судом закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Суд всебічно і повно з'ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

Суд встановив, що 25 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1, 4531 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області.

До клопотання додано викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію документа, що посвідчує особу, копію документа про присвоєння ідентифікаційного номера фізичній особі у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів.

22 травня 2018 року Батятицька сільська рада Кам'янка-Бузького району Львівської області звернулася із листом № 262 до ГУ Держгеокадастру у Львівській області, в якому зазначила, що не заперечує щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 1, 4531 на території Батятицької сільської ради учаснику АТО ОСОБА_1

30 червня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Львівській області за результатами розгляду клопотання позивача, листом № X-7347/0-5239/6-17 відмовило позивачу у наданні вищезазначеного дозволу, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Зокрема, відповідач зазначив, що пропонована позивачем до відведення земельна ділянка в даному переліку відсутня, а відтак вирішення даного питання по суті, стане можливим після внесення відображеної на картографічних матеріалах земельної ділянки, поданої позивачем у клопотанні, до переліку та розміщення її на сайті.

Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає, що йому протиправно відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, тому звернувся із даним позовом до суду.

Водночас суд зазначає, що вимоги позивача стосуються перевірки правомірності відмови відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

З матеріалів справи не вбачається, що земельну ділянку, стосовно якої виник спір, було передано іншій особі, з якою у позивача виник спір, або що при вирішенні цієї справи порушуються права третіх осіб.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 22 ЗК України, до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно п. б ч.1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Водночас у ч.ч. 1, 4 ст. 5 Закону України Про особисте селянське господарство від 15.05.2003 року №742-IV встановлено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Надаючи оцінку оскаржуваній відповіді, якою позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1, 4531 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи зміст наведених норм, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.

Таким чином, суд розцінює оскаржуване рішення як відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Матеріалами справи підтверджено, що звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Львівській області, позивач дотримався передбачених ч. 6 ст.118 ЗК України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність.

Оскільки, ні в оскаржуваному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Як на правову підставу для відмови відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними.

Втім, суд не приймає до уваги такі посилання відповідача, з огляду на наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, в якій передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції; враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Втім, вказана Стратегія не містить правових норм для врегулювання цих відносин, а будь-яких змін до порядку одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, передбаченого Земельним кодексом України, у звязку із її затвердженням не внесено.

Цей нормативно-правовий акт не регулює питання виділення землі, оскільки таке регулювання чітко передбачено Земельним кодексом України.

Водночас, в ній прямо зазначено, що для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів, однак такі, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, так і не розроблені.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 71 рішення від 20.10.2011 у справі № 29979/04 Рисовський проти України зазначив, що принцип належного урядування не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Окрім того, суд враховує твердження відповідача, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Проте, поряд з цим, зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 не є тим нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність та не прийнята відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок. Названа постанова лише затверджує стратегію (план діяльності на певний період) удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача, що місце розташування земельної ділянки щодо якої звернувся позивач не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки стосовно саме цієї земельної ділянки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.17 № 413 вирішено питання не передавати її у власність громадянам, оскільки вказана постанова не є тим нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність.

До того ж, у ст. 6 ЗК України передбачено, що виключно до повноважень Верховної ради України в галузі земельних відносин віднесено регулювання земельних відносин шляхом прийняття Законів.

Відтак, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач діяв не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, в т.ч. і Земельним кодексом України.

Оскільки порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, врегульовано безпосередньо Земельним кодексом України, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №819/1430/17 та від 17.04.2018 №812/1557/17.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також, суд враховує, що законодавцем (зокрема у ч.7 ст.118 ЗК України) передбачено вичерпний перелік підстав відмови у наданні такого дозволу, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Однак, із оскаржуваного рішення відповідача викладеного у листі № X-7347/0-5239/6-17 від 30.06.2017, слідує, що в такому не міститься жодної з передбачених законом підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. А тому, з огляду на приписи ч.7 ст.118 ЗК України, суд не може вважати таку відмову вмотивованою.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом.

На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не навів, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, початковим етапом надання земельної ділянки у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якого приймається відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування (у розглядуваному випадку ГУ Держгеокадастру у Львівській області).

При цьому, в абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України встановлено конкретний і вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні відповідного клопотання громадянина та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 17.04.2018 у справі №819/1430/17.

З аналізу вказаних норм вбачається, що відповідач отримавши заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність повинен бути розглянути її та прийняти за результатом розгляду відповідне рішення, яке викладається у формі розпорядження.

Однак, відповідачем не надано доказів про належний розгляд заяви ОСОБА_1, зокрема, прийняття рішення у формі розпорядження.

З викладених обставин, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, викладене в листі від 30.06.2017 № X-7347/0-5239/6-17, про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1, 4531 га, для ведення особистого селянського господарства на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Що стосується вимоги позивача зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1, 4531 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області, то суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат у даному спорі відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (79019, м. Львів, пр. Чорновола, 19, ), викладену у листі № Х-7347/0-5239/6-17 від 30.06.2017 у наданні ОСОБА_1 (80423, Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Батятичі, вул. Івана Франка, 174, РНОКПП НОМЕР_1) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4531 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області (79019, м. Львів, пр. Чорновола, 19, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (80423, Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Батятичі, вул. Івана Франка, 174, РНОКПП НОМЕР_1) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,4531 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Батятицької сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2018.

Суддя Р.М. Брильовський