Справа № 591/6563/13-а (2-а/591/403/13)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року

Київ

справа №591/6563/13-а (2-а/591/403/13)

адміністративне провадження №К/9901/13218/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 591/6563/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду, прийняту 4 лютого 2014 року у складі колегії суддів: головуючого - Бершова Г.Є., суддів: Катунова В.В., Ральченка І.М.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради, в якому просили суд стягнути з відповідача недоплачену соціальну допомогу в розмірі 2859 грн.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з Управління соціального захисту населення Сумської міської ради на користь позивача 2859 грн. недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї за період з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 4 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 7 жовтня 2014 року, рішення суду першої інстанції про задоволення позову скасував та ухвалив нове про відмову у його задоволенні виходячи з того, що Управлінням при призначенні та виплаті позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям не допущено порушення.

Постановою Верховного Суду України від 22 червня 2016 року скасовано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Суди встановили, що позивачу була призначена соціальна допомога з 1квітня по 30 вересня 2013 року в розмірі 180 грн. 65 коп.

20 червня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Управління із заявою про перерахунок соціальної допомоги, оскільки існує рішення суду, яке підтверджує її право на отримання пенсії з 1 травня 2012 року.

На підставі зазначеного позивачу, як особі, яка втратила працездатність, було проведено перерахунок соціальної допомоги з 1 квітня по 30 вересня 2013 року в розмірі 670 грн. 50 коп. з урахуванням раніше виплаченої суми соціальної допомоги.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що їй була призначена соціальна допомога як непрацездатній особі малозабезпеченої сім'ї строком на 6 місяців, в розмірі 180 грн. 65 коп. на місяць. Згідно листа Управління соціального захисту населення від 3 вересня 2013 року розмір допомоги з 1 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року було перераховано та встановлено в розмірі 670,50 грн., що нижче прожиткового мінімуму, який згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2013 рік» для працездатних осіб складає 1147 грн. на місяць, тому просить стягнути недоплачений розмір соціальної допомоги в сумі 2859 грн.

Зарічний районний суд міста Сум, задовольняючи позов, виходив з того, що розмір призначеної позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям є значно меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений Законом № 5515-VI, та суперечить вимогам статей 22, 46 Конституції України.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, з рішенням якого погодився суд касаційної інстанції, зазначив, що Управління при призначенні та виплаті позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям порушень законодавства не допущено.

У касаційній скарзі позивач заявив вимогу про скасування рішень суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що протиправність відмови відповідачем у призначенні субсидії завдало душевних страждань та призвело до смерті її чоловіка.

Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України від 1 червня 2000 року № 1768-ІІІ «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» (далі Закон № 1768-ІІІ) , державна соціальна допомога малозабезпеченим сімям це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім'ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

Середньомісячним сукупним доходом, відповідно до названої норми, є обчислений у середньому за місяць доход усіх членів сім'ї з усіх джерел надходжень протягом шести місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги.

Відповідно до статті 5 Закону № 1768-ІІІ розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім'ї та її середньомісячним сукупним доходом, який обчислюється за методикою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, але цей розмір не може бути більшим ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім'ї.

Для стабілізації економічного становища в Україні розмір державної соціальної допомоги визначається з урахуванням рівня забезпечення прожиткового мінімуму.

Рівень забезпечення прожиткового мінімуму встановлюється виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України і затверджується одночасно з прийняттям закону про Державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до Закону України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно зі статтею 9 Закону № 5515-VI у 2013 році рівень забезпечення прожиткового мінімуму (гарантований мінімум) для призначення допомоги відповідно до Закону № 1768-ІІІ у відсотковому співвідношенні до прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення становив: для працездатних осіб 21 відсоток, для дітей 75 відсотків, для осіб, які втратили працездатність, та інвалідів 100 відсотків відповідного прожиткового мінімуму.

Відповідно до статті 7 Закону України від 6 грудня 2012 року № 5515-VI «Про державний бюджет на 2013 рік» (далі - Закон № 5515-VI) у 2013 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних, соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня у сумі 894 грн.

Водночас, відповідно до положень статті 46 Конституції України пенсії, інші виплати соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що Управління при призначенні та виплаті позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям порушень законодавства не допущено.

Проте, вирішуючи цей спір, суд мав би з'ясувати, чи забезпечують рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом пенсії, інші соціальні виплати, які отримує особа, що є основним джерелом її існування, та в залежності від установлених обставин обґрунтованість призначення позивачу відповідного розміру соціальної допомоги.

При цьому суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 11, 195 Кодексу адміністративного судочинства України не вжив заходів, необхідних для зсування всіх обставин у справі під час вирішення спору.

Суд касаційної інстанції, відповідно до положень частини 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Пунктом 1 частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про скасування судового рішення суду апеляційної інстанції повністю з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 344, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду, прийняту 4 лютого 2014 року у справі № 591/6563/13-а (2-а/591/403/13) скасувати повністю і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду