Справа № 817/695/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2018 року м. Рівне №817/695/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доЗарічненської районної державної адміністрації Рівненської області
про стягнення грошової компенсації та грошової допомоги, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3М.) з позовною заявою до Зарічненської районної державної адміністрації (далі відповідач, Зарічненська РДА) про стягнення на користь позивача: грошової компенсації за не використані дні основної щорічної відпустки за період із 20.06.2017 по 19.02.2017 у розмірі 6746,67 грн.; грошової компенсації за не використані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби в розмірі 5060,00 грн.; 10120,00 грн. не нарахованої та не виплаченої грошової допомоги, внаслідок неправомірних дій відповідача із відмови у наданні щорічної відпустки.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 17.01.2018 вона подала на імя голови Зарічненської РДА власноручно написану заяву про надання їй щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати із 05.02.2018 та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за кожний рік (стаж) державної служби. Вказує, що відповідач листом від 05.02.2018 №01/28-485 відмовив позивачу в задоволенні заяви про надання відпусток, мотивуючи свою відмову тим, що нею не надано пояснень та підтверджуючих документів стосовно поважності причини відсутності на службі у період з 22.01.2018 по 05.02.2018. Повідомляє, що на її адресу також надійшла копія розпорядження "Про звільнення ОСОБА_3М." від 19.02.2018 №19-к, яким позивача звільнено з посади у звязку із скороченням чисельності державних службовців. За змістом вказаного розпорядження у звязку із відсутністю ОСОБА_3 на службі вважати днем звільнення перший день її виходу на службу та видати позивачу належно оформлену трудову книжку.

Також позивач зауважив, що жодної інформації від відповідача про ненадання їй відпустки із часу подання нею заяви 17.01.2018 по 26.02.2018 (дату одержання листа від 05.02.2018 №01/28-485) не було. Відтак, 27.02.2018 позивач вийшла на службу та звернулась до відповідача з вимогами видати належно оформлену трудову книжку та провести розрахунок, а також подала для оплати листок непрацездатності, відповідно до якого з 22.01.2018 по 31.01.2018 вона була тимчасово відсутньою на службі у звязку із документально посвідченою тимчасовою непрацездатністю. Повідомляє, що оскільки голова адміністрації розпорядився вважати позивача звільненою в день виходу на службу, тобто 27.02.2018, відповідач зобовязаний був виплатити ОСОБА_3 належну компенсацію за всі дні невикористаної відпустки не пізніше наступного дня 28.02.2018. Проте, стверджує, що ця компенсація не була виплачена відповідачем.

Окрім того, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на фактичні обставини багаторічного порушення відповідачем її трудових прав, дискримінації ОСОБА_3, що встановлено багатьма рішеннями судів, які набрали законної сили.

З наведених підстав позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 07.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.54-55), в якому позов заперечив повністю. На обґрунтування заперечень зазначив, що 17.01.2018 відповідач отримав заяву ОСОБА_3 про надання щорічної основної відпустки з 05.02.2018 з виплатою матеріальної допомоги, а також щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби. Повідомляє, що в подальшому в період з 22.01.2018 по 26.02.2018 позивач була відсутня на робочому місці, про причини такої відсутності керівництво райдержадміністрації та службу управління персоналом не повідомляла. Стверджує, що однією з підстав для надання відпустки працівнику є розпорядчий документ уповноваженого органу, який, з урахуванням зазначених та інших обставин щодо позивача не приймався, а отже щорічна основна та додаткова відпустки їй не надавались, відтак відсутні підстави виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Також відповідач вказує, що оскільки під час прийняття розпорядження голови Зарічненської РДА від 19.02.2018 №19-к "Про звільнення ОСОБА_3М." позивач була відсутня на робочому місці, днем її звільнення слід було вважати перший день виходу на службу. Вказує, що 27.02.2018 позивач зявилась на роботу, надала підтверджуючі документи щодо поважності відсутності на службі у період з 22.01.2018 по 21.02.2018, проте, не надала документи та пояснення про причини відсутності на роботі з 21.02.2018 по 26.02.2018, про що складено відповідний акт. Зазначає, що 27.02.2018 близько 14:10 год. ОСОБА_3 звернулась до відділу юридичного забезпечення та управління персоналом районної державної адміністрації з проханням видати їй трудову книжку у звязку із звільненням, після чого, в порушення норм чинного законодавства, покинула своє робоче місце, не відпрацювавши останній день роботи, яким є день звільнення.

Окрім того, відповідач стверджує, що у період з 14-30 год. по 18-15 год. ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці, тобто більше 3 годин, що слід вважати прогулом за умови відсутності поважних причин. Таким чином, вважає, що з врахуванням вищезазначених обставин, зокрема відсутність на роботі ОСОБА_3 в період з 21.01.2018 по 26.02.2018, відмову надати підтверджуючі документи та письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, відсутність на робочому місці з 14-30 год. по 18-15 год., а також перевірку НАДС по зверненню ОСОБА_3 та з врахуванням заперечень позивача на попередження про наступне вивільнення від 18.09.2017 вх.31515-01/18, голова Зарічненської РДА видав розпорядження від 27.02.2018 №27-к, яким визнав такими, що втратили чинність розпорядження від 19.07.2017 №154-к "Про попередження ОСОБА_3М." та розпорядження від 19.02.2018 №19-к "Про звільнення ОСОБА_3М.".

Відтак, відповідач вважає, що оскільки трудовий договір з позивачем не припинявся, щорічна основна та додаткова відпустки не надавались, а отже підстави для стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпусток на користь позивача відсутні.

Виходячи з наведеного відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав до суду відповідь на відзив (а.с.68-69), в якій вказав, зокрема, що виникнення передбаченого ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ст. 116 КЗпП України обовязку у відповідача повязано із звільненням, а не з чимось іншим. Виконувач обовязків голови Зарічненської РДА розпорядженням від 19.02.2018 №19-к звільнив позивача з посади 19.02.2018, про що прямо зазначив у цьому розпорядженні, яке відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" набрало чинності з моменту його прийняття, тому акт звільнення (юридичний факт) мав місце. Позивач зазначає, що саме на реалізацію розпорядження про її звільнення вона прибула на місце роботи, звернулася із заявою видати їй трудову книжку, що підтверджується поданими нею разом із позовною заявою доказами, проте, пробувши на робочому місці понад півдня, не отримавши трудової книжки та розрахунку, як те було зазначено у розпорядженні, ОСОБА_3 з того часу перебуває вдома (без роботи). Також ОСОБА_3 вважає, що та обставина, що 01.03.2018 відповідач надіслав їй поштою розпорядження від 27.02.2018, не змінює приписів ч. 5 ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ч. 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", ст. 24 Закону України "Про відпустки", ст. 116 КЗпП України, а тому, за змістом вказаних норм, у відповідача був наявний обовязок провести з працівником розрахунок і сплатити спірні кошти. Відтак, просить відхилити заперечення відповідача.

Підготовче засідання у справі, призначене на 28.03.2018, не відбулося у звязку з тимчасовою непрацездатністю судді, було відкладене на 18.04.2018.

Ухвалою суду від 18.04.2018 підготовче засідання відкладено у звязку з неявкою представників сторін у підготовче засідання з поважних причин.

Ухвалою суду від 07.05.2018 закрито підготовче провадження у справі та розгляд справи по суті призначено на 30.05.2018.

В судовому засіданні 30.05.2018 оголошено перерву до 11.06.2018 для надання сторонами додаткових доказів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов, зазначивши на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи аргументи сторін, викладені в заявах по суті справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з урахуванням такого.

Суд встановив, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 у справі №817/81/17, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2017, позов ОСОБА_3 до Зарічненської РДА задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Зарічненської РДА від 13.01.2017 №4/дп-17.

Визнано протиправними та скасовано розпорядження голови Зарічненської РДА "Про оголошення догани ОСОБА_3М." від 13.01.2017 за №7-к, №8-к, №9-к, №10-к, №11-к, №12-к, №13-к, №14-к, №15-к, №16-к та №17-к.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника відділу у справах сімї та молоді Зарічненської РДА Рівненської області з 14.01.2017.

Стягнено із Зарічненської РДА на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 по 20.06.2017 в сумі 43550,84 грн. (сорок три тисячі п'ятсот п'ятдесят гривень вісімдесят чотири копійки)

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат(а.с.9-14,15-19).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13.07.2017 виправлено описку у п'ятому абзаці резолютивної частини постанови від 03.07.2017, замість з "14.01.2017 по 20.06.2017" зазначено "з 14.01.2017 по 03.07.2017".

На виконання вказаного судового рішення розпорядженням голови Зарічненської РДА від 04.07.2017 № 141-к ОСОБА_3 поновлено на посаді начальника відділу у справах сім'ї та молоді Зарічненської РДА з 14.01.2017 (а.с.56).

Суд встановив, що 17.01.2018 позивач звернулась до голови Зарічненської РДА із заявою про надання щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати із 05.02.2018, а також надання щорічної додаткової оплачуваної відпустки за кожний рік (стаж) державної служби. Позивач зазначила, що 05.02.2018 це зручний для неї час для відпустки, який має бути наданий ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 13 ст. 10 Закону України "Про відпустки" та ст. 59 Закону України "Про державну службу" (а.с.27).

Також, 19.01.2018 ОСОБА_3 надіслала відповідачу повідомлення про обставини та діяння, які унеможливлюють прибуття на службу та проходження служби, в якому зазначила, що з липня 2017 року Зарічненська РДА не виплачує позивачу заробітної плати, що позбавило її засобів для існування та можливості, з поважних причин, прибувати на службу та знаходитись на ній (а.с.42).

Листом від 05.02.2018 за №01/28-485 Зарічненська РДА повідомила позивача, що їй "відмовлено у задоволенні заяви від 17.01.2018 щодо надання відпусток у звязку з тим, що нею не було надано пояснення та підтверджуючі документи стосовно поважності причин відсутності на службі у період з 22.01.2018 по даний час" (а.с.28).

Суд встановив, що головою Зарічненської РДА 19.02.2018 видано розпорядження №19-к, яким відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", ст. 6, 39 Закону України "Про місцеві адміністрації" звільнено ОСОБА_3, начальника відділу у справах сімї та молоді Зарічненської РДА 19.02.2018 у звязку зі скороченням чисельності державних службовців районної державної адміністрації (пункт 1); У звязку із відсутність ОСОБА_3 на службі вважати днем звільнення перший день її виходу на службу (пункт 2); Відділу юридичного забезпечення та управління персоналом апарату районної державної адміністрації ознайомити ОСОБА_3 з розпорядження та видати їй належно оформлену трудову книжку (пункт 3) (а.с.31).

27.02.2018 ОСОБА_3 подала голові Зарічненської РДА заяву про вихід з 27.02.2018 на службу після закінчення тимчасової непрацездатності та інших поважних причин, надавши також листок непрацездатності, яким посвідчено тимчасову непрацездатність у період з 22.01.2018 по 31.01.2018 (а.с.32, 34-35).

Також, 27.02.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу належно оформленої трудової книжки та проведення розрахунку у повному обсязі всіх сум, що належать ОСОБА_3 до виплати у звязку з її звільненням відповідно до розпорядження від 19.02.2018 №19-к (а.с.33).

В цей же день, 27.02.2018, Зарічненська РДА склала акт про відсутність на службі ОСОБА_3 без жодного попередження про причини відсутності в період з 14.30 год. до 18.15 год. 27.02.2018 (а.с.63).

Суд встановив, що згідно з розпорядженням в.о. голови Зарічненської РДА від 27.02.2018 №21-к відповідно до статей 6, 39 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визнано такими, що втратили чинність, як нереалізовані:

Розпорядження голови районної державної адміністрації від 19.07.2017 №154-к "Про попередження ОСОБА_3 про наступне вивільнення";

Розпорядження голови районної державної адміністрації від 19.02.2018 №19-к "Про звільнення ОСОБА_3М." (а.с.61).

Дослідженням трудової книжки на ім'я позивача серія КС №328065 (а.с.64) встановлено наявність записів:

№18 від 27.02.2018 - ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділу у справах сім'ї та молоді Зарічненської районної державної адміністрації у звязку зі скороченням чисельності державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (підстава розпорядження №19-к від 19.02.2017);

№19 від 27.02.2018 - запис за №18 недійсний (підстава розпорядження №21-к від 27.02.2018).

Окрім цього, 28.02.2018 відповідач надіслав на адресу ОСОБА_3 лист №01/23-710 з проханням негайно надати до районної державної адміністрації письмове пояснення, з одночасним долученням документів (у разі наявності) на основі обставин, які б підтверджували поважність причин її відсутності на службі 21, 22, 23, 26 лютого 2018 року (а.с.62).

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд враховує наступне.

Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо повязані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 7 Закону №889-VIII державний службовець має право на: відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Статтею 57 Закону №889-VIII визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За кожний рік державної служби після досягнення пятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів (ч. 1 ст. 58 Закону №889-VIII).

Таким чином, виплата державному службовцю грошової допомоги відповідно до ст. 57 Закону №889-VIII здійснюється при наданні йому щорічної основної оплачуваної відпустки.

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що заява ОСОБА_3 від 17.01.2018 про надання їй щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати з 05.02.2018, а також щорічної додаткової оплачуваної відпустки за кожний рік державної служби, відповідачем була отримана 17.01.2018, однак в задоволенні такої заяви Зарічненською РДА відмовлено, а відтак позивач вказані відпустки не використала.

Суд підкреслює, що правомірність відмови Зарічненської РДА надати ОСОБА_3 відпустки відповідно до поданої заяви від 17.01.2018, не відноситься до предмета доказування в даній справі, позаяк не стосується предмета спору. Поведінка відповідача в частині відмови в наданні відпустки позивачем не оскаржується.

Як вважає позивач, відповідач протиправно не виконав обовязку виплатити їй 27.02.2018 грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпустки, а також грошову допомогу, у зв'язку зі звільненням 19.02.2018.

Суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до чч. 1, 4 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Зазначена норма ч.ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП кореспондується із положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки".

Пунктами 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №270 "Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток" передбачено, що за бажанням державного службовця у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку в році звільнення з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки. За бажанням державного службовця додаткова відпустка або її частина може бути замінена грошовою компенсацією.

Разом з тим, виплата грошової компенсації за всі невикористані державним службовцем дні щорічної та додаткової відпустки провадиться йому в разі звільнення зі служби із видачею належним чином оформленої трудової книжки або ж частини невикористаної щорічної та додаткової відпустки, за бажанням державного службовця протягом періоду його роботи.

Таким чином, чинне законодавство пов'язує виплату вказаних сум грошових компенсацій зі звільненням працівника.

Частиною 1 статті 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 №586-XIV (далі Закон №586-XIV) визначено, що голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до приписів частини 5 ст. 41 Закону №586-XIV акти місцевих державних адміністрацій індивідуальної дії, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію. Ці акти доводяться до їх виконавців, а також обовязково оприлюднюються, крім внутрішньоорганізаційних актів.

Пунктами 10-11 Розділу 9 наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181 "Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях" розпорядчий документ набирає чинності з моменту його підписання і реєстрації, якщо в тексті не встановлено інші строки. З розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обовязково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення.

Суд не погоджується з позицією позивача про те, що ОСОБА_3 була звільнена з посади розпорядженням № 19-к від 19.02.2018 саме з 19.02.2018 відповідно до пункту першого цього розпорядження.

Судом встановлено і сторони визнають, що в період з 22.01.2018 по 26.02.2018 ОСОБА_3 на роботі була відсутня. Таким чином, відповідно до пункту 2 розпорядження від 19.02.2018 №19-к у звязку із відсутністю ОСОБА_3 на службі, роботодавець обгрунтовано вважав днем звільнення перший день виходу працівника на службу, що відповідає приписам ч.5 ст.41 Закону №586-XIV.

Сторонами не заперечується, що позивач вийшла на службу 27.02.2018.

Відповідно до частини 1, 5 ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, відповідно до п. 2.27 якої днем звільнення вважається останній день роботи.

Відтак, саме 27 лютого 2018 року, з урахуванням прийнятого відповідачем розпорядження від 19 лютого 2018 року №19-к, вважалося останнім робочим днем ОСОБА_3 на посаді начальника відділу Зарічненської РДА.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 47 КЗпП роботодавець у день звільнення зобовязаний видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок та видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Судом встановлено, що 27.02.2018 відповідачем визнано таким, що втратило чинність як нереалізоване, розпорядження від 19.02.2018 № 19-к та внесено відповідні записи в трудову книжку позивача.

При цьому суд враховує, що ні розпорядження від 19.02.2018 № 19-к, ні розпорядження від 27.02.2018 № 21-к позивачем в даній справі не оскаржується, а відтак правомірність таких рішень не відноситься до предмета даного спору.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні визнали факт перебування ОСОБА_3 в трудових відносинах з Зарічненською РДА станом на час вирішення судового спору, а також факт не надання основної та додаткової відпусток позивачу.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу.

Таким чином, оцінюючи спірні правовідносини, суд зазначає, що оскільки позивач на час вирішення судового спору зі служби не звільнена та продовжує обіймати посаду начальника відділу в Зарічненській РДА, підстав для виплати їй грошової компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку немає. Враховуючи, що позивачу за її заявою від 17.01.2018 не надавалась основна щорічна відпустка, відсутні й підстави для стягнення на користь ОСОБА_3 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності поведінки відповідача щодо не виплати їй грошової компенсації за невикористану основну та додатку відпустку, а також грошової допомоги.

Оцінивши зібрані у справі докази в розрізі норм матеріального закону, суд дійшов висновку, що в спірній ситуації відповідачем не порушено приписів законодавства, яке регламентує порядок виплати грошової компенсації за невикористану відпустку та грошової допомоги державному службовцю, а відтак не порушено прав та законних інтересів позивача. За наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для судового захисту ОСОБА_3, а тому в позові слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 (33023 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) в позові до Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області (34000 Рівненська область, Зарічненський район, смт. Зарічне, вул. Центральна,11, ) про стягнення грошової компенсації та грошової допомоги відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 червня 2018 року.

Суддя Дорошенко Н.О.