Справа № 813/558/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 рокуЛьвів№ 876/3510/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Гуляка В.В., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_2, м. Львів, повний текст ухвали складено та підписано 20 квітня 2018 року) у справі №813/558/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки здійснення розрахунку одноразової допомоги при звільненні. Стягнути з відповідача середньомісячне грошове забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку, починаючи з 27.02.2011 року по 08.06.2011 року у розмірі 15 076,90 грн.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року у задоволенні клопотання позивача відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії, про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні залишено без розгляду. Судові витрати зі сторін не стягнуто.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив позивач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, просить таке скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскільки дане питання щодо затримки виплат особам рядового та начальницького складу ОВС при розрахунку не було врегульовано на законодавчому рівні, про порушення прав позивач у 2011 році не знав і не міг знати. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що незнання законодавства не може бути підставою для визнання причини пропуску строку звернення до суду, більше 6 років, поважними.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України представники Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та третьої особи - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2011 року відповідно до Виписки з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 70о/с По особовому складу, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ України: у запас Збройних сил України за п. 64 б /через хворобу/ ОСОБА_1 /М-064760/, виконуючого обовязки начальника сектору дільничних інспекторів Бориславського міського відділу ГУ МВС, з 28.11.2011 року. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 13 років 08 місяців 26 днів, для виплати вихідної допомоги 11 років 11 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні 26 років 00 місяців 12 днів (а.с. 8 зворот).

З позовної заяви позивача судом встановлено, що при звільненні йому нараховано 24876,89 грн. одноразової грошової допомоги, яка виплачена 08.06.2011 року, тобто із затримкою у 100 днів. Тобто остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.06.2011 року.

Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.06.2011 року, тому у нього виникло право звернення до суду із даним позовом. Однак дане право ОСОБА_1 реалізував лише 09.02.2018 року, тобто після спливу як місячного строку, встановленого КАС України, так і тримісячного строку звернення до суду, передбаченого КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу чітко зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-116 цс15.

Взявши до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку, у випадку позивача тримісячний строк обчислюється з 09.06.2011 року.

Щодо покликання позивача на те, що звернення до суду із цим позовом не обмежується будь-яким строком, суд першої інстанції вірно зазначив, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, як і інші акти законодавства, які регулюють порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ, не містять норм щодо виплати звільненому співробітнику органів внутрішніх справ середнього заробітку в зв'язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

При цьому, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме: ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Взявши до уваги викладене, суд вірно дійшов висновку про безпідставне покликання позивача про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у січні 2018 року після ознайомлення з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15 а саме, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі та неврегулювання таких відносин на момент звільнення положеннями Постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07.11.2007 року № 1294 чи Інструкцією, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Суд апеляційної інстанції вважає доречним звернення уваги на Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зазначає, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №813/558/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст постанови складений 14 червня 2018 року.