Справа № 804/3018/18
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2018 року Справа № 804/3018/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження.
Дослідивши матеріали справи та подані до суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд встановив таке.
17.10.2013 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробнича компанія «Сплав» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.7).
08.08.2014 року позивач, ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 08.08.2014 року, Серія Т-КИ № 284300 (а.с.19).
Згідно даних з державного земельного кадастру, земельна ділянка, площею 2,3474 га, на якій розташоване придбане позивачем нерухоме майно, належить СП «Споживчої кооперації «Комерційно-виробниче підприємство «Облкоопремпостач» на підставі державного акту на право постійного користування на земельну ділянку від 10.01.1996 року, номер державної реєстрації 000308 (а.с.10).
Позивач в позовній заяві зазначила про те, що вона не є власником вищевказаної земельної ділянки, однак, вона неодноразово зверталася до Дніпровської міської ради з приводу оформлення права власності на земельну ділянку, що підтверджується наданими позивачем зверненнями від 18.02.2014 року та від 12.04.2016 року (а.с. 11, 12).
Позивач вважає, вищевказане рішення податкового органу таким, що порушує її права, оскільки у позивача за визначений податковим органом період були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розміщене придбане нею нерухоме майно, вона не є ні власником, ні орендарем цієї земельної ділянки, а тому відповідачем безпідставно винесено спірне податкове повідомлення-рішення, крім того придбане нерухоме майно, загальною площею 346 кв.м., за умовами договору купівлі-продажу, розташоване на земельній ділянці площею 2,347 га, проте відповідачем в податковому повідомленні-рішенні було здійснено розрахунок загальної площі - 928 кв.м., в звязку з чим позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Досліджуючи правомірність податкового повідомлення-рішення № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року, суд встановив таке.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обовязковий платіж, що справляється з власників ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Статтею 269 Податкового кодексу України визначено, що платником податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.
Статтею 270 Податкового кодексу України передбачено, що обєктом оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Відповідно до підпункту 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Тобто, земельний податок за земельну ділянку, яка є обєктом оподаткування, має сплачуватися на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на землю. Але законом не визначено розміру земельного податку на такі земельні ділянки до державної реєстрації права власності на землю. При цьому, станом на момент купівлі позивачем обєктів нерухомості (17.10.2013 року) діяла редакція пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, відповідно до якої передбачалось, що при переході права власності на будівлю споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до змін, внесених до зазначеного пункту статті 287 Податкового кодексу України Законом України від 28.12.2014 року № 71-VIII, слова нерухоме майно були замінені на таку земельну ділянку. Отже, станом на момент виникнення права власності на придбане нерухоме майно (17.10.2013 року) зобовязання сплачувати податок на землю виникало з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, і такою датою є 17.10.2013 року, тобто дата укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з частиною 2 статті 120 Земельного Кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відтак, має спірний характер твердження позивача про те, що земельна ділянка, на якій розташоване придбане нею за договором купівлі-продажу нерухоме майно, не перебувають ані у власності, ані у користуванні та не є обєктом оподаткування, оскільки, у відповідності до наведених норм, до особи, яка набула право власності на нерухоме майно, переходить право користування на земельну ділянку, на якій воно розміщено.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов'язок щодо сплати сум податкових зобов'язань зі плати за землю у власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.
Щодо посилання позивача на те, що відповідачем в податковому повідомленні-рішенні № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року було здійснено невірно розрахунок земельного податку за січень-грудень 2017 року, із визначенням площі земельної ділянки 0,0928 га, слід зазначити про таке.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, який укладено 13.01.2004 року між Дніпропетровською обласною радою спілки споживчих товариств та ПВ ЗАК «Сплав», в особі голови правління ОСОБА_3, останнім було придбано нерухоме майно, а саме будівлі та споруди, що розташовані за адресою м. Дніпропетровськ вул. Океанська, 4 (а.с.35, 36).
З вказаного договору купівлі-продажу видно, що ПВ ЗАК «Сплав» було придбане нерухоме майно, а саме склад ангара літ. Ж-1 загальною площею 346,0 кв. метрів.
В подальшому, 17.10.2013 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробнича компанія «Сплав» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.7).
У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.
За частиною третьою статті 7 Закону України від 6 жовтня 1998 року
№161-ХІV «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є обєктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обовязок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269,
підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обовязок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 08.06.2016 року у справі № 804/7668/15.
Отже, слід зазначити, що в матеріалах справи наявні податкові декларації з плати за землю за 2011-2013 рік, які підтверджують про сплату ТОВ «ПВ «Сплав» земельного податку ТОВ «ПВ «Сплав», в яких вказана площа земельної ділянки, що підлягає оподаткуванню - 0,0928 га (а.с.38-61).
Тобто, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «ПВ «Сплав» декларували та сплачували плату за землю за площу земельної ділянки 928 кв.м., при цьому маючи у власності 346 кв. метрів.
Відтак, якщо позивач набула право власності на всю будівлю, яка знаходилася у власності ПВ «Сплав» (346 кв.м.), який декларував та сплачував плату за землю за площу земельної ділянки 928 кв.м., маючи у власності 346 кв.м. нерухомого майна, як і позивач, у звязку з чим слід зазначити про те , що позивачу перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача.
Крім того, в матеріалах справи наявний лист Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21.03.2013 року, з якого вбачається, що у ТОВ ПВК «Сплав», у постійному користуванні дійсно перебували земельні ділянка загальною площею 0,0928 га, що розташована за адресою: вул. Океанська, 4, м. Дніпро (а.с. 62).
Відтак, доводи позивача щодо того, що відповідачем здійснено невірно розрахунок земельного податку за січень-грудень 2017 року, із визначенням площі земельної ділянки 928 кв.м., є недоведеними.
Відповідно до вимог ПК України, земельна ділянка під об'єктами нерухомості (будівлями та спорудами), яка є в користуванні позивача, є об'єктом оподаткування, а позивач як користувач земельної ділянки, є платником земельного податку.
Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено грошове зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік на суму 82 910,86 грн.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного відповідачем доведено правомірність податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року.
За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 4398-1319-0464/1 від 02.02.2018 року, слід відмовити.
Керуючись положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підстави для компенсації позивачу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В Ільков