Справа № 802/921/18-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2018-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 червня 2018 р. Справа № 802/921/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернюк А.Ю., розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 у справі №802/292/17-а, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ВП №50963031 від 24.01.2017 про закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа №802/3745/15-а, проте відповідачем в порушення вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» не відновлено виконавче провадження ВП №50963031 по виконання виконавчого листа №802/3745/15-а. Зважаючи на вказане порушення позивач просить зобов'язати відповідача вчинити виконавчі дії щодо відновлення виконавчого провадження ВП №50963031 по виконанню виконавчого листа №802/3745/15-а.

Крім того, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а, оскільки виконавче провадження ВП №50963031 повинно було бути відновлено за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем постанови суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а, що зроблено не було.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.03.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

У строк, встановлений судом, відповідач подано через відділ прийому суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на виконання постанови суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а, виконавче провадження ВП №50963031 по виконання виконавчого листа №802/3745/15-а було відновлено 02.02.2018 відповідно до постанови про відновлення виконавчого провадження головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання своїх законних представників не направив, хоча про дату, час та місце судового засіданні повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статті 205 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 у справі №802/292/17-а, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ВП №50963031 від 24.01.2017 про закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа №802/3745/15-а.

Зазначену постанову суду було направлено на адресу Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, що підтверджується супровідним листом від 12.01.2018.

Постановою про відновлення виконавчого провадження від 02.02.2018 виконавче провадження ВП №50963031 з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а відновлено.

Проте, позивач вважає, що відповідачем не в повній мірі відновлено виконавче провадження ВП №50963031, оскільки залишається не відновленим виконавче провадження стосовно боржника Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Крім того, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а, оскільки виконавче провадження ВП №50963031 повинно було бути відновлено за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем постанови суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а, що зроблено не було.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд враховує наступне.

Порядок проведення виконавчих дій встановлений Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 зі змінами та доповненнями (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як уже встановлено судом, постанову ВП №50963031 від 24.01.2017 року про закінчення виконавчого провадження було визнано протиправною та скасовано відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 року. 02.02.2018 постановою про відновлення виконавчого провадження вказане виконавче провадження було відновлено.

Судом також встановлено, що виконавче провадження ВП №50963031 було відкрито з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, де боржником зазначено Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відтак, суд вважає помилковим твердження позивача стосовно того, що виконавче провадження ВП №50963031 відновлено не в повній мірі, а саме не відновлення його щодо боржника - Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, оскільки виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, де боржником зазначено Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини здійснюється в межах іншого виконавчого провадження ВП №50962948.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем, ще до подання позивачем даного позову, вчинено дії, а саме прийнято відповідну постанову, по відновленню виконавче провадження ВП №50963031, а тому вимога позивача стосовно зобов'язання відповідача вчинити виконавчі дії щодо відновлення виконавчого провадження ВП №50963031 по виконанню виконавчого листа №802/3745/15-а задоволенню не підлягають.

Однак, судом встановлено, що відповідачем порушено строк, який визначений у ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» для вчинення виконавчих дій, а саме прийняття постанови про відновлення виконавчого провадження. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП №50963031, 25.01.2018 у зв'язку із надходженням постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 по справі №802/292/17-а, начальником відділу правового забезпечення Департаменту ДВС було складено службову записку на ім'я начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС стосовно доцільності касаційного оскарження вищевказаного судового рішення, а тому 25.01.2018 Департаменту ДВС Міністерства юстиції України уже було відомо про постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 по справі №802/292/17-а. Проте, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України постанову про відновлення виконавчого провадження прийнято лише 02.02.2018.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем в особі його посадових осіб протиправно не здійснено контроль щодо прийняття постанови про відновлення виконавчого провадження від 02.02.2018 виконавче провадження ВП №50963031 з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, з порушенням ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача щодо визнання бездіяльності відповідача щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю по виконанню судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Слід також зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Разом з тим, ч. 6 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадках, визначених у частинах третій - п'ятій цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб'єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Згідно з ч. 3, 4, 5 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.

Водночас п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

З аналізу вище зазначеного, суд дійшов висновку, що однією з умов для можливості встановлення строку на виконання судового рішення є задоволення судом позовних вимог про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

В даному випадку судом було задоволено позовні вимоги лише щодо визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, а вимога у задоволенні вимоги зобов'язального характеру було відмовлено.

Таким чином, враховуючи наведене вище, дана вимога про встановлення судового контролю задоволенню не підлягає.

Крім того, вимога позивача щодо зобов'язання відповідача надати звіт по виконанню виконавчого листа №802/3745/15-а також задоволенню не підлягає, оскільки Кодексом адміністративного судочинства не передбачено встановлення контролю за виконанням виконавчих листів.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов'язання відповідача сплатити на його користь моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., суд керується такими мотивами.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Обґрунтовуючи розмір заподіяної моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що допущене відповідачами порушення його прав призвело до його госпіталізації у лікарню та нанесло йому моральної шкоди, яка полягає у тяжких душевних переживаннях та необхідності сплати коштів за лікування.

Проте позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, а також не підтверджено наявності причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідачів.

Таким чином, суд вважає, що підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди немає.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 року по справі №802/292/17-а.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1); Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ).

Суддя Чернюк Алла Юріївна