Справа № 820/3658/18
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"05" червня 2018 р. № 820/3658/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)
до Слобідського відділу Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (61022, м-н. Свободи, 5, 4 під'їзд)
про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

1. Визнати неправомірними дії Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

2. Зобов'язати Слобідське відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова здійснити призначення пенсії позивачу за вислугою років з 11.04.2018 року з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно довідки прокуратури Харківської області про заробітну плату від 04.04.2018 року №18-154, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 11 квітня 2018 року звернулася до відповідача з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України „ Про прокуратуру ". Відповідно до витягу з рішення Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 16.04.2018 у призначенні зазначеного виду пенсії було відмовлено. Позивач з зазначеним не погоджується, вважає зазначене рішення незаконним та таким, що винесено з порушення норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Від відповідача, відзив на адміністративний позов не надходив, отже, своїм правом на подання відзиву по адміністративній справі відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 25.08.1992 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

Станом на 11.04.2018 року позивач мала загальний (безперервний) стаж роботи 31 рік 6 місяців 1 день, в тому числі безперервний стаж роботи в органах прокуратури 25 років 7 місяців 17 днів, у тому числі на посадах прокурорів 15 років 10 місяців 28 днів, що дає право на пенсію за вислугу.

Також судом встановлено, що 11 квітня 2018 року позивач - ОСОБА_2, звернулася до відповідача - Слобідського відділу Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру ".

Відповідно до витягу з рішення Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова від 16.04.2018 у призначенні зазначеного виду пенсії позивачу було відмовлено, у зв'язку з тим, що відповідно до п.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" прокурори мають право на пенсійне забезпечення незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців , у тому числі стажу роботи прокурорів не менше 13 років 6 місяців та зазначено, що ОСОБА_1 має загального стажу 31 рік 6 місяців 1 день, у тому числі стажу прокурора 10 років 8 місяців 9 днів.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що з 25.08.1992 року позивач працювала на посаді інспектора канцелярії прокуратури Харківської області, яку обіймала до 07.03.1996 включно, 07.03.1996 року була призначена на посаду завідуючої загальної канцелярії, 16.07.1996 призначена на посаду Спеціаліста 1 категорії прокуратури Харківської області з прийняттям присяги державного службовця, 01.09.1998 переведена на посаду начальника секретаріату прокуратури Харківської області з присвоєнням 12 рангу державного службовця, яку обіймала до 14.05.2002 року, що підтверджується копією моєї трудової книжки НОМЕР_1

З 25.08.1992 по 07.03.1996 позивач працювала на посаді інспектора канцелярії прокуратури Харківської області. З 07.03.1996 по 14.05.2002 працювала на посадах завідуючої загальної канцелярії, спеціаліста 1 категорії та начальника Секретаріату прокуратури Харківської області з присвоєнням 12 рангу державного службовця.

Також судом встановлено, що з 14.05.2002 позивач працювала на різних прокурорських посадах в органах прокуратури Харківської області, а саме:

- з 14.05.2002 по 12.04.2006 на посаді помічника прокурора Київського району м. Харкова;

- з 12.04.2006 по 23.07.2007 на посаді старшого помічника прокурора Київського району м. Харкова;

- з 23.07.2007 по 17.08.2009 на посаді прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Харківської області;

- з 17.08.2009 по 26.01.2011 на посаді старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Харківської області;

- з 26.01.2011 по 29.11.2012 на посаді прокурора відділу участі прокурорів у розгляді справ апеляційним судом Харківської області управління підтримання державного обвинувачення;

- з 29.11.2012 по 11.04.2014 на посаді старшого прокурора відділу участі прокурорів у перегляді судових рішень апеляційним судом Харківської області;

- з 11.04.2014 по 24.07.2014 на посаді начальника відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Харківської області;

- з 24.07.2014 по 29.10.2015 на посаді заступника прокурора Комінтернівського району м. Харкова;

- з 29.10.2015 по 31.03.2017 на посаді прокурора відділу забезпечення державного обвинувачення у регіоні управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури області;

- з 31.03.2017 по теперішній час на посаді прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури області.

Таким чином, працюючи в органах прокуратури Харківської області з 25.08.1992, на день звернення до відповідача з відповідною заявою, а саме станом на 11.04.2018 року позивач мала загальний (безперервний) стаж роботи 31 рік 6 місяців 1 день, в тому числі безперервний стаж роботи в органах прокуратури 25 років 7 місяців 17 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 15 років 10 місяць 28 днів, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, що підтверджується трудовою книжкою позивача НОМЕР_1

Суд зазначає, що за часів СРСР, тобто на початку трудової діяльності позивача був відсутній спеціальний закон про державну службу. Відтак, особи, що перебували на такій службі, не мали спеціального правового статусу порівняно з іншими категоріями працівників.

16.12.1993 прийнято Закон України «Про державну службу» №3723-XII, яким визначено правовий статус державних службовців як професійних виконавців специфічного роду суспільно-корисної діяльності.

Посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби, визначено Порядком обчислення стажу державної служби, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів, управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Зазначена вище Постанова прийнята на виконання Постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 «Про введення в дію Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що відповідно до статті 86 Закону «Про прокуратуру» №1697-VII аналогічні приписам статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789X11 щодо періоду роботи який зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та розміру пенсійного забезпечення. Роз'яснення поняття «прокурор» дається не лише в ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-УП. Під поняттям "прокурор" у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п'ятій статті 52 і статті 55 Закону «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року N 1789-ХІІ слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Частина друга статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058 визначає, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Таким чином визначення наявності страхового стажу та його обсягу в цей період має бути здійснено з урахуванням законодавства, яке діяло раніше. При цьому, зважаючи на визначення поняття страхового стажу, яке наведене у ст. 1 діючого Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», головною підставою для віднесення того чи іншого періоду діяльності до страхового стажу є те, чи підлягала протягом нього особа державному соціальному страхуванню та чи сплачувались особою (або уповноваженими суб'єктами) відповідні внески згідно законодавством, що діяло раніше. Отже норми законодавства, що діяли раніше повинні оцінюватися саме з точки зору підтвердження чи не підтвердження таких підстав.

Зокрема, наказом Генерального прокурора України № 87ш від 29.05.2016 відповідно до Закону України від 13.04.12 № 4652-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України, керуючись статтями 15 та 56 Закону України про прокуратуру» встановлено у прокуратурах міст, районів, міжрайонних, районних в містах та інших прирівняних прокуратурах посади прокурорів, старших прокурорів цих прокуратур. На виконання цього наказу Генерального прокурора України прокуратурами областей посади старших помічників прокурора та помічників прокурора скорочено з переведенням працівників, які обіймали такі посади, на нововведені посади старшого прокурора та прокурора прокуратури. В результаті, зникло поняття «помічник прокурора», «старший помічник прокурора», такі посади зберігалися лише в структурі Генеральної прокуратури України, а в прокуратурах обласного та районного рівня посада почала називатися - «прокурор прокуратури», «старший прокурор прокуратури». З прийняттям змін до Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014, пункт 15 ст. З КПК 2012 року, поняття «помічник прокурора», «старший помічник прокурора» взагалі зникло, ці посади перейменовано на «прокурор прокуратури». Таким чином, в процесі реформування прокуратури України відбулася лише заміна назви посади із «помічник прокурора», «старший помічник прокурора» на «прокурор», соціальних же гарантій, в т.ч. на пенсійне забезпечення за вислугу років, прокурори позбавлені не були.

Суд зазначає, що ст. 22 Конституції України зазначено, що "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод".

При вирішенні цього питання необхідно також врахувати правову позицію Конституційного Суду України, викладену, зокрема, у його рішеннях від 6 липня 1999 року № 8 рп-99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8рп/2005 у справі № 1-21/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання. У цих рішеннях викладено розуміння сутності соціальних гарантій суддів, працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури і зазначено, що зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Ці рішення мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з пенсійними правовідносинами.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону У країни «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року передбачено, що з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника консультанта народного депутата України

Отже, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач - ОСОБА_1, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтуються на нормах статті 50-1 Закону України №1789-ХП (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХП, з доповненнями згідно із Законом України від 26.11.1993 №3662-12, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111 передбачено, що пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Також суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.22 та ч.1 ст.58 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони покращують становище особи.

Будь-які законодавчі зміни, які звужують зміст та обсяг прав окремої категорії громадян не можуть застосовуватися до тих осіб, яким до набрання чинності цих змін вже гарантовано державою права та свободи, в тому числі і право на пільгову пенсію у визначеному розмірі.

Щодо застосування у часі Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХП, то у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХП „Про прокуратуру" зазначено, що згідно із статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім цього, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2009 у справі № 6-рп/2007 встановлено, що відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України соціально-економічні права громадян можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Також суд зазначає, що неодноразово розглядались Конституційним Судом України питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які, відповідно до ст.17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, зокрема, в органах прокуратури (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача, які заявлені до Слобідського відділу Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо визнання неправомірними дії Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язання Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова здійснити призначення пенсії позивачу за вислугою років з 11.04.2018 року з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно довідки прокуратури Харківської області про заробітну плату від 04.04.2018 року №18-154, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111.

Щодо вимоги позивача відносно призначення пенсії за вислугою років з 11.04.2018 року без обмеження її максимального розміру, то в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки відповідно до абз. 6 ч. 15 ст. 86 ЗУ "Про прокуратуру" визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень., та оскільки зазначена норма не конституційною не визнана.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Слобідського відділу Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (61022, м-н. Свободи, 5, 4 під'їзд) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

Зобов'язати Слобідське відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова здійснити призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років з 11.04.2018 року з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно довідки прокуратури Харківської області про заробітну плату від 04.04.2018 року №18-154, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Зобов'язати Слобідське відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова надати звіт про виконання судового рішення в місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Слобідського відділення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 червня 2018 року.

Суддя Спірідонов М.О.