Справа № 826/7493/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Аблов Є.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року Справа № 826/7493/17

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Кучми Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_5

до Київської міської державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги управління праці та соціального захисту населення

на предмет спору: Подільської районної в м. Києві

державної адміністрації

про визнання дій протиправними

та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Київської міської державної адміністрації (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про:

- визнання противними дій Комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, утвореної Київською міською державною адміністрацією, щодо відмови позивачу у визначенні статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (з числа потерпілих) категорії 1;

- зобов'язання відповідача надати позивачу статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (з числа потерпілих) категорії 1.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, виконавчий орган КМР (КМДА) подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що у зв'язку зі зміною законодавства та виключення з числа територій, які зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зони посиленого радіоекологічного контролю позивач не має права на надання йому статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, та видачу відповідного посвідчення.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін та, зокрема зазначає, що позивач набув право на надання йому статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, та видачу відповідного посвідчення, але таке право було порушено відповідачем в особі його дорадчого органу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.10.1993 р. позивачу як особі, яка постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю, було видано посвідчення потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи (категорії 4) № НОМЕР_2.

30.01.2017 р. позивачу довічно встановлено третю групу інвалідності, захворювання якого пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії НОМЕР_1.

У зв'язку з цим позивач звернувся до УПСЗН Подільської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою від 25.04.2017 р. щодо видачі йому посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

Листом УПСЗН Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.06.2017 р. № 106/51-09-837 позивача було повідомлено, що Комісія для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, утворена КМДА (далі - Комісія), розглянула матеріали його особової справи і вирішила, що підстав для визначення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (з числа потерпілих) категорії 1, немає.

Така відмова Комісії (протокол засідання від 30.05.2017 р. № 6) вмотивована тим, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2012 р. № 76-VIIІ виключено абзац п'ятий частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме виключено зону посиленого радіоекологічного контролю, а тому, на думку відповідача, з 01.01.2015 р. позивач не проживає на забрудненій території.

Позивач, вважаючи протиправними дії Комісії щодо відмови йому у встановленні відповідного статусу та у видачі посвідчення, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виключення законодавцем з 01.01.2015 р. з правового поля поняття «зона посиленого радіоекологічного контролю» не позбавляє позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки наявність такого статусу пов'язана, зокрема, з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 01.01.1993 р. у цій зоні не менше чотирьох років, в той час як зона посиленого радіоекологічного контролю існувала до 01.01.2015 р.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ).

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У Преамбулі Закону закріплено, що він визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно зі ст. 1 Закон № 796-ХІІ спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

У п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 4 частини й статті 11 Закону № 796-XII визначено, що особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 796-XII причинний зв'язок між захворюванням, пов'язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою визнається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до ст. 13 Закону № 796-XII держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У ст. 14 Закону № 796-XII передбачено, що інваліди з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать до категорії 1.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для надання правового статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, є одночасна сукупність наступних умов: 1) така особа є потерпілою від Чорнобильської катастрофи у розумінні ст. 11 Закону № 796-ХІІ; 2) встановлення їй інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

При цьому, слід враховувати, що до осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи у розумінні ст. 11 Закону № 796-ХІІ, зокрема належать особи, яким надано статус громадянина, що постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 р. по справі № 802/1445/17-а, висновки якого відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають безальтернативному врахуванню судами.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач має статус особи, потерпілої від наслідків аварії на ЧАЕС, 4 категорії, який безпосередньо пов'язаний з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 01.01.1993 р. у цій зоні не менше чотирьох років.

При цьому, набуття позивачем зазначеного правового статусу підтверджується виданим йому 20.10.1993 р. безстроковим посвідченням, що ніким не скасовано і є дійсним, а 30.01.2017 р. йому встановлено інвалідність 3-ї групи внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на ЧАЕС.

Отже, в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для надання позивачу правового статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 та видачі відповідного посвідчення.

Разом з тим, у рішеннях від 28.11.1999 р. по справі «Брумареску проти Румунії» та від 24.07.2003 р. по справі «Рябих проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що на теперішній час законодавством не передбачено такого поняття як зона посиленого радіоекологічного контролю, а тому, на його думку, посвідчення позивача 1993 року втратило чинність, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такий статус позивач набув за законодавством, чинним на дату видачі йому відповідного посвідчення, тобто станом на 1993 рік він вже проживав більше 4-х років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували визнання його посвідчення недійсним та/або анулювання й тощо, тому невизнання за позивачем раніше набутого правового статусу є звуженням кола його соціальних прав, що суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 Конституційний Суд України роз'яснив, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання апелянта на те, що позивачу було видано дублікат посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, також жодним чином не спростовують наявності в нього права на набуття статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Більш того, у протоколі Комісії від 30.05.2017 р., окрім іншого, підтверджено позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та не наведено жодних інших підстав для відмови позивачу у встановленні відповідного статусу, ніж вищевказані зміни до законодавства /Т.1 а.с.29/.

При цьому, перевіряючи доводи апелянта, Колегія суддів також звертає увагу й на те, що Комісія для розгляду питань, пов'язаних зі встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до Положення, затвердженого наказом Головного управління праці та соціального захисту населення виконавчого органу КМР (КМДА) від 20.05.2011 р. № 202, є дорадчим органом КМДА, тобто відповідача у цій справі, та утворена для сприяння здійснення її повноважень, що вказує на правильність вирішення даного спору саме за участі цього відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 13 червня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: