Справа № 804/185/10022/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Справа № 804/185/10022/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (правонаступник - Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому пенсії з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно;

- зобов'язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з 01.03.2016р. та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк";

- допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є внутрішньо переміщеною особою та з 01.06.2017р. перебуває на обліку в Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та отримує пенсію за віком. Позивач зазначає, що 25.07.2017р. він звернувся до відповідача із заявою про виплати йому заборгованості пенсії за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р., проте листом №К/222 від 08.08.2017р. відповідач повідомив, що пенсія позивачеві поновлена з 01.06.2017р. на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради від 14.07.2017р. за №22, яким не призначено виплату заборгованості по пенсії. Позивач вважає, що такі дії відповідача щодо невиплати йому пенсії є незаконними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення, встановлене Конституцією України та Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». При цьому, позивач зазначає, що посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р. не є посиланнями на норми закону, оскільки вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, що суперечить Конституції України та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на практику Європейського Суду з прав людини (а.с.1-8).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської служби від 26.12.2017р. зазначений позов передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с.20-21).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2018р. справу було прийнято до свого провадження, відкрито провадження у даній справі та зобовязано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву (а.с.26).

16.03.2018р. представник відповідача подав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що до 01.06.2017р. позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та отримував пенсію за віком та на той час його статус як внутрішньо переміщеної особи підтверджувався довідкою №239904685 від 25.12.2014р. В порушення вимог п.3, п.5 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» позивач не повідомляв відповідний структурний підрозділ уповноваженого органу міграційної політики про тривалу відсутність за місцем проживання та за період з 01.03.2016р. по 21.05.2017р. в матеріалах пенсійної справи позивача відсутні заяви про поновлення виплати пенсії. Крім того, представник відповідача зазначає, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №239904685 від 25.12.2014р. видавалась на термін шість місяців відповідно до Закону №936-VІІІ та не продовжувалась позивачем, а тому його статус як внутрішньо переміщеної особи станом на 01.03.2016р. не було підтверджено. Також представник відповідача зазначає, що рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради №22 від 14.07.2017р. не передбачено повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період, а саме: з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. (а.с.37-39).

Окрім того, разом із відзивом представник відповідача подав до канцелярії суду заяву про заміну відповідача, в якій просив замінити відповідача у цій справі Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України посилаючись на те, що постановою Кабінету міністрів України від 08.11.2017р. №821 - Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а згідно ст.104 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників, таким чином Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правонаступником Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (а.с. 46-47).

Розглянувши заяву представника відповідача про заміну Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в порядку правонаступництва на підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе її задовольнити та замінити відповідача у цій справі Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у зв'язку з реорганізацією останнього згідно постанови Кабінету Міністрів України №821 від 08.11.2017р., оскільки заміна сторони правонаступником можлива на будь-якій стадії судового процесу на підставі ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 2 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У звязку з перебуванням судді Конєвої С.О. у відпустці та у відрядженні з 21.03.2018р. по 06.04.18р. дана адміністративна справа вирішується 10.04.2018р. у відповідності до вимог ст.ст. 241, 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_2, 05.09.1963р.н., є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № від 06.05.2008р., виданого довічно (а.с.15).

Згідно копії довідки № від 25.12.2014р. ОСОБА_2 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському районі (а.с.42).

З 01.03.2016р. по 31.05.2017р. позивачеві була припинена виплата пенсії, що підтверджується матеріалами справи та за вказаний період пенсія за віком позивачеві не виплачувалась.

Згідно копії довідки № від 22.05.2017р. ОСОБА_2 взято на облік як внутрішньо переміщену особу Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області (а.с.12,40).

22.05.2017р. позивач звернувся із заявою про витребування пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та про постановлення на облік в Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, що підтверджується змістом копії даної заяви, наявної в матеріалах справи (а.с.41).

Рішенням засідання комісії по розгляду питань щодо відновлення (відмови у відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціального захисту населення павлоградської міської ради призначено (відновлено) соціальні виплати ОСОБА_2 з 01.06.2017р., що підтверджується змістом копії витягу з протоколу засідання комісії №22 від 14.07.2017р. (а.с.44).

25.07.2017р. позивач звернувся до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявою, в якій просив виплатити йому заборгованість по пенсії за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р., що підтверджується її копією (а.с.13).

Листом №Ж/222 від 08.08.2017р. позивачеві повідомлено, що рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради №22 від 14.07.2017р. не призначено виплату заборгованості за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р., копія вказаного листа наявна у справі (а.с.14).

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому пенсії за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. та зобов'язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з 01.03.2016р. та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. посилаючись на те, що дії відповідача щодо невиплати йому пенсії є незаконними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення, встановлене Конституцією України та Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р. про припинення виплати пенсії не є посиланнями на норми закону, оскільки вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, що суперечить Конституції України та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція) визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Також і за приписами рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р., встановлено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того де проживає особа, якій призначена пенсія.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон №1706), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до ст.7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 N 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 N509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст. 1 Закону N1706, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону N 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N509 від 01.10.2014 (в редакції постанови КМ N 352 від 08.06.2016) (далі - Порядок N509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Судом встановлено, що довідка № від 25.12.2014р. про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, діяла до моменту видачі нової довідки № від 22.05.2017р. у зв'язку зі зміною місця реєстрації позивача. Доказів про скасування довідки № від 25.12.2014р. до 22.05.2017р. відповідачем не надано.

Відповідно ст. 12 Закону №1706 підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п. 7-1 Порядку N509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 365 від 08 червня 2016 року встановлено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до п.п. 2 п. 12 зазначеного Порядку соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено підстави для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, а саме: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналізуючи вказані норми можна дійти висновку, що саме ст.49 вказаного вище Закону встановлено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіального органу Пенсійного фонду, норми якого носять пріоритет над нормами постанов Кабінету Міністрів України, а тому і підлягають застосуванню, так як носять вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.02.2018р. по справі №263/7763/17, яка є обовязковою для застосування згідно ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, згідно п.9 Порядку №509 (у редакції чинній станом на 22.05.2017р.) встановлено, що у разі зміни місця проживання/перебування (крім зміни місця проживання в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці: району, міста без поділу на райони, району в місті, селища, села) заявник звертається за видачею довідки до уповноваженого органу за місцем фактичного проживання, а раніше видана йому довідка вилучається, про що вносяться відповідні зміни до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Так, як видно із наданих суду документів, позивачеві з 2008 року була призначена пенсія за віком довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача (а.с.15).

З 25.12.2014р. позивач набув статусу внутрішньо переміщеної особи на підставі довідки № від 25.12.2014р., яка не була скасована у порядку ст.12 Закону №1706, відповідних доказів суду не надано.

Вказана довідка у звязку зі зміною місця проживання позивача з урахуванням п.9 Порядку №509 22.05.2017р. була замінена на довідку №, що підтверджується копією відповідної довідки (а.с.12,40).

Проаналізувавши зміст вказаних довідок та вищенаведені норми чинного законодавства у сукупності, можна дійти висновку, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщену особу № від 25.12.2014р. (яка не була скасована, таких доказів суду не надано) діяла до моменту видачі позивачеві нової довідки № від 22.05.2017р. у зв'язку зі зміною місця проживання, а відповідно, припинення позивачеві виплати пенсії за віком за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р., тобто у період коли діяла довідка внутрішньо переміщеної особи № від 25.12.2014р., є протиправним, необґрунтованим та таким, що суперечить ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, нормам Конвенції, Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та рішенню Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві пенсії з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. з урахуванням норм вищенаведеного пенсійного законодавства та аналізу наданих суду доказів, які не спростовані відповідачем.

При цьому, є безпідставними доводи відповідача про те, що станом на 01.03.2016р. статус позивача як внутрішньо переміщеної особи не підтверджено, з огляду на те, що доказів про скасування довідки № від 25.12.2014р., виданої позивачеві про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції відповідачем суду не надано та вказані твердження спростовуються правовою позицією Верховного Суду, Конституційного Суду України та нормами Конвенції.

Також і посилання представника відповідача на норми постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними, враховуючи положення ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», які є пріоритетними для застосування у даних правовідносинах.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши дії (бездіяльність) відповідача, суд приходить до висновку, що відповідач, не виплативши позивачеві пенсію з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. вчинив протиправну бездіяльність, яка не відповідає Конституції та законам України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у звязку з чим позовні вимоги позивача в частині визнання такої бездіяльності протиправною підлягають задоволенню.

Також підлягають і задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобовязання відповідача поновити нарахування та виплату позивачеві пенсії за віком з 01.03.2016р. та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк», з урахуванням того, що судом встановлено протиправність бездіяльності Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо невиплати позивачеві пенсії за вказаний період та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної судової практики, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобовязання відповідача поновити нарахування та виплату позивачеві пенсії за віком з 01.03.2016р. та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також слід допустити негайне виконання рішення суду у цій справі в частині виплати позивачеві пенсії за віком у межах суми стягнення за один місяць, виходячи з вимог п.1 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки ухвалою суду від 02.03.2018р. позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову (а.с.33).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (правонаступник - Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) поновити ОСОБА_2 (50056, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) нарахування та виплату пенсії за віком з 01.03.2016р. та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016р. по 31.05.2017р. включно, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

Допустити негайне виконання даного судового рішення в частині виплати ОСОБА_2 пенсії за віком у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1