Справа № 820/3820/18
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 р. Справа № 820/3820/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) від 19.04.2017 року по пенсійній справі № 851528/105 яким ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) було відмовлено в перерахунку пенсії згідно заяви від 22.03.2017 року;

- зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) по пенсійній справі № 851528/105 про перерахунок пенсії ОСОБА_1.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.263 КАС України, якою унормовано що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ч.2 ст.263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.04.2017 року Слобожанським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова було протиправно прийнято рішення по пенсійний справі № 851528/105 яким ОСОБА_1 було відмовлено в перерахунку пенсії згідно заяви від 22 березня 2017 року. Позивач вважає таку відмову відповідача незаконною та необґрунтованою, а тому звернувся до суду з даним позовом.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 08.06.2018 року від Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова подано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд залишити без задоволення.

В обґрунтування відзиву на позов зазначив, що оскільки до набрання чинності нового Кримінального кодексу України позивач відбув кримінальне покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі на підставі вироку, за яким його засуджено за вчинення діяння (згідно з наданої довідки Міністерства Внутрішніх справ України серії ІАА № 0078674), а отже відповідачем зараховувати періоди роботи з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року до загального та неприривного трудового стажу - відсутні підстави. Крім того, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 працював на заводі "Завод ім. В.О. Малишева" з 03.03.1988 року по 19.10.1989 року в якому зазначено, що періоди роботи з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року не зараховується до загального та неприривного трудового стажу, у зв'язку із відбуванням покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі. Вказав, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Позивач перебуває на обліку в Слобожанському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова та отримує пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" з 01.05.2016 року.

Судом встановлено, що 22.03.2017 року позивач звернувся до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова з заявою про перерахунок пенсії.

Рішенням від 19.04.2017 року по пенсійний справі №851528/105 відповідачем відмовлено позивачу в перерахунку пенсії, посилаючись на зміст наданої довідки Міністерства Внутрішніх справ України серії ІАА № 0078674 та записів трудової книжки, в якому зазначено, що період роботи з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року не зараховується до загального та непреривного трудового стажу, у зв'язку із відбуванням покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі. (а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Ленінського районного народного суду м. Харкова від 19.02.1988 року по кримінальній справі ОСОБА_1 було визнано винним за вчинення злочину передбаченого ст. 215 ч. 1 КК УРСР та притягнуто позивача у вигляді 1 (одного) року 6 (шість) місяців виправних робіт без позбавлення волі по місцю роботи з утриманням від ОСОБА_1 заробітку в дохід держави 15%, а також з позбавленням права управління транспортним засобом строком на 2 роки. (а.с. 17)

Відповідно довідки виданої ОСОБА_1, вбачається, що на заводі "Завод ім. В.О. Малишева" з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року відбував покарання у вигляді виправних робіт. Довідка видана з підстав занесення записів в трудову книжку засудженого згідно з ст. 44. (а.с. 18).

Листом від 19.04.1988 року за вих.№208/420 начальника відділу кадрів "Заводу ім. В.О. Малишева" повідомлено про необхідність внести записи у трудову книжку позивача згідно вироку суду, щодо позбавлення права управління транспортним засобом строком на 2 роки. (а.с. 16).

Згідно записам в трудовій книжці вбачається що, позивачу періоди роботи з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року не зараховується до загального та непреривного трудового стажу, а також позивач позбавлений права управління транспортним засобом строком на 2 роки з 19.02.2018 року по 19.02.1990 року. (а.с. 19-22).

Відповідно до ст. 3 Конституції України, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так зокрема статтею 113 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня довідка Міністерства Внутрішніх справ України серії ІАА № 0078674 на який посилається відповідач, зі змісту якого зазначено, що період роботи з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року не зараховується до загального та непреривного трудового стажу, у зв'язку із відбуванням покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі позивача.

Постановою КМУ від 12.06.1993 року № 637 прийнятий Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, в якому в п. 1.2 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2.22 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до трудових книжок осіб, які відбули виправні роботи без позбавлення волі, власник або уповноважений ним орган підприємства за місцем роботи вносить запис про те, що час роботи у цей період не зараховується до загального та безперервного стажу (розділ «Відомості про роботу» трудової книжки, графа 3).

У тому разі, коли судом в установленому законом порядку час відбування виправних робіт без позбавлення волі включено до загального трудового стажу, у трудових книжках робиться запис про те, що цей час не зараховується до безперервного трудового стажу.

При звільненні засудженого з роботи у порядку, передбаченому чинним законодавством, і влаштуванні його на нове місце роботи відповідні записи вносяться до трудової книжки тим підприємством, на яке був прийнятий або направлений засуджений.

Підставою для внесення до трудових книжок передбачених цим пунктом записів є наказ (розпорядження) керівника підприємства, виданий згідно з вироком (ухвалою) суду.

У розділі трудової книжки «Відомості про роботу» робляться такі записи: У графі 1 зазначається порядковий номер запису; у графі 2 - дата внесення запису; у графі 3 пишеться: «Час роботи з такої-то дати (число, місяць, рік) по таку-то дату (число, місяць, рік) не зараховується у загальний стаж та безперервний трудовий стаж».

При включенні судом часу відбування виправних робіт до загального трудового стажу в графі 3 пишеться «Час роботи з такої-то дати (число, місяць, рік) не зараховується в безперервний трудовий стаж».

У графі 4 зазначається підстава для внесення запису до трудової книжки - наказ (розпорядження) керівника підприємства, дата його видачі і номер.

Крім того, п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» №637 від 12.08.1993 час утримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні й на примусовому лікуванні підтверджується довідками МВС і зараховується до трудового стажу за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку).

Робота в'язнів підтверджується довідкою МВС і довідкою про сплату страхових внесків де Пенсійного фонду України.

Суд констатує, що відбування покарання позивача відбувалось у період з 19.04.1988 року по 19.10.1989 року (існування СРСР), сплата страхових внесків законом того часу не була передбачена.

Положеннями ч.3 ст.95 Виправно-трудового кодексу України, визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Суд звертає увагу, що на час відбуття позивачем покарання у вигляді виправних робіт за вироком суду в 1988 році діяв Виправно-трудовий кодекс України від 23.12.1970 року (надалі за текстом ВТК України).

Крім того, 01.01.2014 року набрав чинності Кримінально-виконавчий кодекс України від 11.07.2003 року (надалі за текстом КВК України).

Відповідно до ч.3 ст.42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України, затвердженого Законом N 3325-VII від 23.12.1970 року; Закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Норма ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Тобто, дана стаття передбачає можливість застосування положень ч.3 ст. 95 ВТК України.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також Закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституції України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно, є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, якій діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Суд вважає, що відповідач при розгляді заяви позивача і прийнятті рішення з цього приводу, виходячи з наявності загального набутого позивачем трудового стажу, повинен був керуватись ч. 3 ст.42 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Вказані висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2013 року у справі К/9991/19211/12.

Конституційний суд України в своєму рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Рішенням ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Слід зауважити, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову.

Наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується ст. 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Водночас, вирішення питання перерахунок/призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв'язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву від 22.03.2017 року ОСОБА_1 по пенсійній справі № 851528/105 про перерахунок пенсії, з урахуванням висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 257, 258 , 263, 295, 297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) до Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним рішення Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) від 19.04.2017 року по пенсійній справі № 851528/105 яким ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) було відмовлено в перерахунку пенсії згідно заяви від 22.03.2017 року.

Зобов'язати Слобожанське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків) повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) по пенсійній справі № 851528/105 про перерахунок пенсії ОСОБА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 61105, вул. Монюшко, 3 А, кв. 308, м. Харків) судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, 61140, вул. Гольбергівська, 15, м. Харків).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено 19 червня 2018 року.

Суддя Супрун Ю.О.