Справа № 803/745/18
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року ЛуцькСправа № 803/745/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Каленюк Ж.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаблій Л.П.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача Смоляр Є.І.,

представників третьої особи Коханюка Р.М., Кульчицького С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командування Сухопутними військами Збройних Сил України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Командування Сухопутними військами Збройних Сил України (відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання розірвати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 29 грудня 2006 року, продовженого понад встановлений строк на підставі наказу від 17 червня 2014 року №141 (по стройовій частині) командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на період до оголошення демобілізації; зобов`язання звільнити з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі наказу від 17 червня 2014 року №141 (по стройовій частині) продовжено понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації, починаючи з 17 червня 2014 року, дію контракту від 29 грудня 2006 року, укладеного між ним та Міністерством оборони України (набрав чинності 18 червня 2009 року та був укладений на п`ять років до 17 червня 2014 року).

Після продовження контракту позивач був направлений у зону антитерористичної операції (АТО), де 29 серпня 2014 року під час виконання обов`язків військової служби отримав порання.

У серпні 2017 року, у період проходження служби в зоні АТО, як зазначає позивач, він вперше звернувся із рапортом до начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 , куди був переведений у січні 2015 року, із рапортом про звільнення із військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Йому відмовлено у зв`язку із недоцільністю звільнення зі служби. У листопаді 2017 року він вдруге звернувся із відповідним рапортом з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту.

Рапорт разом із поданням від 08 грудня 2017 року за підписом командира 14-ї окремої механізованої бригади направлений у порядку підпорядкування у військову частину НОМЕР_2 , а звідти документи направлені за призначенням до керівництва Сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України.

У лютому 2018 року позивач дізнався, що його документи повернуто для доопрацювання у зв`язку із невірно опрацьованими та не вчасно поданими документами на звільнення.

Таку відмову щодо розірвання контракту позивач вважає безпідставною, надуманою та неаргументованою.

Вважає, що рапорт ним подано вчасно; командиром військової частини проведена бесіда, у ході якої роз`яснено усі питання, як того вимагає чинне законодавство. Позивач також стверджує, що згідно з планом звільнення він був включений на звільнення у листопаді 2017 року.

Позивач вважає, що з його боку виконано усі умови чинного законодавства, що стосуються звільнення його з військової служби, а відповідач відмовив у звільнення його з військової служби протиправно.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

На підставі ухвали від 14 травня 2018 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) учасників справи відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - військову частину НОМЕР_1 (третя особа 1), військову частину НОМЕР_2 (третя особа 2).

До суду надійшов відзив на позов (а.с.100-104), у якому відповідач його вимог не визнав. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що в Україні діє особливий період, воєнний стан не вводився і рішення про демобілізацію не приймалося. За таких обставин звільнення з військової служби відбувається відповідно до вимог пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, згідно з пунктом «ї» частини восьмої статті 26 цього Закону (із змінами, внесеними Законом України від 06 грудня 2016 року №1769-VIII) звільняються з військової служби військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини другої розділу «Прикінцеві положення» Закону №1769-VIII право на звільнення з військової служби набули військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту. Звільнення таких військовослужбовців з військової служби (за їх бажанням) здійснюється не пізніше одного року з дня набрання чинності Законом №1769-VIII.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 у рапорті на звільнення безпідставно послався на підпункт «а» частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а не підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 цього Закону). Водночас, відповідач не заперечує права позивача, яке у нього виникло із 07 січня 2017 року, звільнитись з військової служби у запас.

Документи на звільнення позивача надійшли по команді до кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України у січні 2018 року та повернуті у зв`язку із неправильним їх опрацюванням та несвоєчасним поданням.

На даний час звільнити позивача на зазначених умовах немає правових підстав, оскільки звільнення могло бути проведено тільки до 07 січня 2018 року.

На підставі наведеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Відзив на позов поданий представником без долучення до нього документа, що підтверджує повноваження такого представника.

У письмовому поясненні третя особа 1 (а.с.106-109) вказала, що на час завершення дії контракту, укладеного строком на п`ять років між Міністерством оборони України та позивачем, а саме станом на 17 червня 2014 року, діяв особливий період. Відтак, дія контракту була продовжена понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації відповідним наказом від 17 червня 2014 року №141. До цього часу позивач проходить службу за контрактом.

На час звернення позивача із рапортом про звільнення зі служби він вислужив 3 роки та 5 місяців з дати продовження контракту.

З набранням чинності Законом України від 06 грудня 2016 року №1769-VIII, яким внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач набув права на звільнення з військової служби як особа, що проходить службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту.

Рапорт позивача погоджений командиром військової частини НОМЕР_1 , у встановленому порядку із військовослужбовцем проведено бесіду, зміст якої відображено в аркуші бесіди. Після підготовки відповідних документів, зокрема, подання про звільнення відповідно до пункту «а» частини шостої з урахуванням вимог пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 у порядку підпорядкованості надіслані до військової частини НОМЕР_2 . Звідти, після відповідних погоджень, документи надіслані до керівництва Сухопутних військ Збройних Сил України. Проте документи до військової частини НОМЕР_1 повернуті з формулюванням «на доопрацювання».

На даний час звільнити позивача немає підстав у зв`язку із закінченням встановленого абзацом п`ятим пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону від 06 грудня 2016 року №1769-VIII строку реалізації вказаних вище положень про умови звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом. З наведених міркувань вважає позов безпідставним.

Третя особа 2 правом подати письмові пояснення щодо позову не скористалася.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримують з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не прибув. Відповідач повідомлений про розгляд справи (а.с.63, 124-125). Про поважність причин неприбуття представника у судове засідання відповідач не повідомив, що відповідно до частини третьої статті 205 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представники третьої особи 1, кожен зокрема, вважають, що підстави для задоволення позову відсутні.

Представник третьої особи 2 у судове засідання не прибув. Представник двічі звертався із письмовими клопотаннями про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання. З огляду на те, що третя особа є юридичною особою, то такі клопотання суд відхилив, оскільки військова частина НОМЕР_2 не була позбавлена можливості вирішити питання про забезпечення участі у судовому засіданні іншого представника та сприяти швидкому вирішенню спору, без невиправданих зволікань.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, заяви по суті справи, дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження служби у Збройних Силах України (а.с.11-12). Відповідно до пункту 9 контракту він набув чинності з 18 червня 2009 року. Контракт є строковим та укладений на п`ять років. На підставі контракту виданий відповідний наказ командира 13 армійського корпусу (по особовому складу) від 29 грудня 2006 року №113 про проходження ОСОБА_1 військової служби за новим контрактом на п`ять років з 18 червня 2009 року по 17 червня 2014 року (а.с.13).

Після закінчення дії контракту командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийнятий наказ від 17 червня 2014 року №141 (по стройовій частині) про продовження дії вказаного контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації, починаючи з 17 червня 2014 року (а.с.14).

Позивач після продовження дії контракту неодноразово направлявся в зону АТО та брав безпосередню участь в різних районах її проведення (а.с.24). Під час виконання обов`язків військової служби позивач отримав поранення (а.с.25).

Як встановлено з пояснень учасників справи (позивача, представників третьої особи 1), позивач 05 серпня 2017 року звертався із рапортом про звільнення його з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте позивачу відмовлено у зв`язку із недоцільністю звільнення зі служби. Таке рішення командира військової частини НОМЕР_1 позивач не оскаржував (а.с.15).

Після повернення із зони АТО позивач 13 листопада 2017 року вдруге звернувся із рапортом до начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строк на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту (а.с.16).

Рапорт позивача із відповідним поданням від 08 грудня 2017 року за підписом командира 14-ї окремої механізованої бригади був направлений у порядку підпорядкування у військову частину НОМЕР_2 (вихідний № 4671 від 20 грудня 2018 року а.с.146). Після погодження 28 грудня 2017 року командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » матеріали скеровані за призначенням до керівництва Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с.17-20).

З матеріалів справи слідує, що 17 січня 2018 року кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України листом за №116/9/кц/21285 (а.с.22) матеріали стосовно звільнення ОСОБА_1 повернуті до військової частини НОМЕР_2 «у зв`язку із не вірно опрацьованими та не вчасно поданими документами на звільнення (під час проведення бесіди з військовослужбовцем потрібно нагадувати вимоги антикорупційного законодавства щодо необхідності подання ними встановленим порядком декларації у визначений законодавством строк, про що необхідно зазначити в аркуші бесіди у розділі, в якому надаються роз`яснення стосовно пільг та переваг працевлаштування та матеріального забезпечення)». А 02 лютого 2018 року матеріали повернуті з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 (а.с.23).

Надаючи оцінку діям відповідача як суб`єкта владних повноважень, суд ці дії перевіряє на відповідність критеріям правомірності поведінки, що визначені у частині другій статті 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірність дій при розгляді питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до рапорту від 13 листопада 2017 року.

У розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України військова служба є публічною службою.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Відповідно до пункту «а» частини шостої 6 статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Як визначено пунктом «б» частини другої статті 26 Закону №2232-XII, звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до умов підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону №2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Абзацом другим пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06 грудня 2016 року №1769-VIII (далі Закон №1769-VIII) встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Випадки, встановлені абзацом другим частини третьої статті 23 Закону №2232-XII, позивача не стосуються.

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом (абзац п`ятий пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №1769-VIII).

Закон №1769-VIII набрав чинності 07 січня 2017 року. Таким чином, реалізація положень абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №1769-VIII здійснювалася з 07 січня 2017 року до 07 січня 2018 року.

На час подання ОСОБА_1 рапорту від 13 листопада 2017 року про звільнення з військової служби він вислужив понад 3 роки (тобто, умову щодо вислуги військовослужбовцем не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту дотримано).

Як уже зазначалося, позивач подав рапорт безпосередньому керівництву 13 листопада 2017 року (відмітка про реєстрацію у військовій частині НОМЕР_1 08 грудня 2017 року), що свідчить про своєчасність звернення ОСОБА_1 із таким рапортом про звільнення на вказаних умовах (тобто, у межах строків, визначених абзацом п`ятим пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №1769-VIII).

Відповідно до пункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію на підставах, передбачених пунктом 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами, крім звільнення осіб офіцерського складу через службову невідповідність, командувачами видів Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , керівниками служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Як видно із послужного списку (а.с.27-35), позивач має військове звання підполковник (службу проходить в 14 окремій механізованій бригаді оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України з 29 червня 2016 року). Відтак, його звільнення з військової служби здійснюється командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України.

Як визначено пунктами 233, 234 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. Перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення №1153/2008 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454, далі Інструкція №170).

Згідно з пунктами 12.1, 12.9 розділу XII Інструкції №170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення (мається на увазі Положення №1153/2008). Документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у випадку звільнення за підставами, передбаченими підпунктами «а» і «ґ» пункту 2 частини третьої, пунктами «а», «б», «в», «д», «к», «м» частини шостої, пунктами «а», «б», «в», «д», «і» частини сьомої, підпунктами «а» і «ґ» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за рішенням військовослужбовця.

Аналіз обставин, встановлених судом, та зазначених норм вказують на те, що кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України безпідставно та з надуманих причин документи стосовно звільнення позивача з військової служби повернуті без реалізації.

Зволікання зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби не пов`язане із безпосередніми діями позивача. Поданий ним рапорт мав бути опрацьований у розумні, без невиправданих зволікань, строки. У даному випадку рапорт від 13 листопада 2017 року хоч і зареєстрований 08 грудня 2017 року, проте матеріали надіслані військовою частиною НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 лише 20 грудня 2018 року (а.с.146), а погоджені командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 28 грудня 2017 року, що не має розумних обґрунтувань з огляду на встановлені часові обмеження в реалізації абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №1769-VIII. Сам же відповідач не довів, що ним належно, безсторонньо і неупереджено, своєчасно та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване його рішення (дії), розглянуто матеріали, які суд вважає поданими у строк.

Суд також зауважує, що посилання відповідача на неналежне складання аркуша бесіди, як на підставу для повернення на доопрацювання документів, є безпідставним, не містить законодавчого обґрунтування та виправдання таким діям.

В пункті 12.7 Інструкції №170 сказано, що бесіда з питань звільнення проводиться з молодшими та старшими офіцерами до підполковника включно: у військовій частині - командиром військової частини (підпункт 2 пункту 12.7). Бесіда проводиться перед направленням документів на звільнення військовослужбовця. До участі в бесіді з військовослужбовцем, який звільняється з військової служби, за потреби залучаються безпосередні командири, фахівці кадрових, юридичних, фінансових органів тощо.

Під час бесіди з військовослужбовцем посадова особа роз`яснює йому, які пільги та переваги він має з працевлаштування та матеріально-побутового забезпечення, доводить військовослужбовцю рішення щодо рекомендацій для військового комісаріату стосовно можливості проходження ним служби у військовому резерві Збройних Сил України, водночас з`ясовує про місце проживання після звільнення військовослужбовця та військовий комісаріат для направлення його на військовий облік. При цьому враховуються прохання та побажання військовослужбовця, даються необхідні пояснення з інших питань.

У разі коли під час бесіди виникли питання, які не можуть бути вирішені на місці, на адресу відповідної посадової особи чи органу військового управління надсилається запит з необхідними матеріалами і довідками.

Зміст проведення бесіди відображається в аркуші бесіди. У разі відмови військовослужбовця підписати аркуш бесіди він підписується особами, присутніми під час бесіди, з відміткою про відмову військовослужбовця підписувати аркуш бесіди.

Аркуш бесіди зберігається у першому примірнику особової справи військовослужбовця.

Як видно, вимог щодо нагадування під час проведення бесіди з військовослужбовцем «про вимоги антикорупційного законодавства стосовно необхідності подання ними встановленим порядком декларації у визначений законодавством строк» та про зазначення цього в аркуші бесіди у розділі, в якому надаються роз`яснення стосовно пільг та переваг працевлаштування та матеріального забезпечення» пункт 12.7 Інструкції №170 не містить.

В силу конституційного принципу, визначеного частиною другою статті 19 Конституції України, відповідач зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що при розгляді матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідач діяв не у спосіб та не на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відтак, такі дії є протиправними, що вказує на необхідність захисту порушеного права позивача як військовослужбовця у відносинах публічної служби.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права визнати дії відповідача щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту, то суд хоче зауважити, що відповідач не приймав рішення про відмову, а повернув матеріали без реалізації «у зв`язку із невірно опрацьованими та не вчасно поданими документами на звільнення». Суд встановив, що такі висновки відповідача є неаргументованими, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи. Відтак, протиправними за таких обставин є дії відповідача щодо повернення документів стосовно ОСОБА_1 без вирішення питання по суті.

З огляду на те, що документи були безпідставно повернуті без реалізації до військової частини НОМЕР_2 , а звідти до військової частини НОМЕР_1 , то суд вважає, що вони мають бути повторно розглянуті відповідачем із прийняттям рішення по суті порушеного питання, що є компетенцією відповідача відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У даному випадку суд не може підміняти відповідача у прийнятті такого рішення з тих підстав, що матеріали не були ним розглянуті у встановлений спосіб, а повернуті кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України.

За приписами пункту частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України також визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність для належного захисту порушеного права позивача зобов`язати відповідача повторно розглянути матеріали про звільнення підполковника ОСОБА_1 у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням вимог частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту) та з урахуванням викладених вище висновків суду щодо їх належного та своєчасного подання для розгляду.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295, пунктом 15 частини першої розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Командування Сухопутними військами Збройних Сил України щодо повернення службових матеріалів стосовно звільнення ОСОБА_1 із військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням вимог частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту).

Зобов`язати Командування Сухопутними військами Збройних Сил України з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, повторно розглянути матеріали щодо звільнення підполковника ОСОБА_1 у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням вимог частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк

Повне судове рішення складено судом 15 червня 2018 року