Справа № 804/8810/17
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Справа № 804/8810/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/8810/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі-ФОП ОСОБА_2, позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровської області (далі Лівобережна ОДПІ, контролюючий орган, податковий орган, відповідач) із позовними вимогами щодо визнання протиправним та скасування рішення №19/1302 від 25.05.2016р.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер №804/8810/17.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2017р. відкрито провадження по справі №804/8810/17 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, оскільки, на думку позивача, контролюючий орган не мав права нараховувати позивачу, як фізичній особі, податкове зобовязання за платежем «оренда плата з фізичних осіб», зважаючи на те, що договір оренди земельної ділянки Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради був укладений із нею, як приватним підприємцем. Окрім того, ФОП ОСОБА_2 зауважує, що нарахування відповідачем вищезазначених податкових зобовязань здійснено поза межами встановленого Податковим кодексом України строку.

Позиція Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровської області відображена у відзиві на позов та полягає у правомірності дій контролюючого та оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Відповідач зазначає, що Податковий кодекс України не розмежовує поняття «фізична особа» та «фізична особа-підприємець» під час надання визначення поняття «платник податків», у звязку з чим, на думку відповідача, положення п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України поширюються на будь-яку фізичну особу (в т.ч. й фізичну особу-підприємця). Крім того, при визначенні розміру податкового зобовязання ОСОБА_2 контролюючий орган керувався п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

03.12.1999р. ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєструвалась як фізична особа-підприємець згідно Свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 №551754 та взята на облік як платник податків у контролюючих органах за №39545734.

14.06.2001р. на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №108 від 18.01.2001р. між Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та приватним підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №531.

За умовами даного договору (п. 1.1) позивачу передано у строкове платне володіння і користування на умовах оренди земельну ділянку площею 0,1246, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, Індустріальний район, вул. Богдана Хмельницького, 6, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м.Дніпропетровська за кодом 72179015 згідно з планом земельної ділянки.

Відповідно до п. 2.1 договору земельна ділянка надається до 18.01.2016р.

Грошова оцінка земельної ділянки на момент укладання договору складала 870 176, 739 грн. (п. 1.3 договору).

04.02.2013р. ФОП ОСОБА_2 подано до відповідача податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), якою позивачем задекларовано податкове зобовязання з орендної плати за землю у розмірі 1 відсотка від нормативно-грошової оцінки на загальну суму 21 774, 66 грн. із розбивкою щомісячної плати у розмірі 1814, 53 грн. та за грудень 2013 року у розмірі 1814, 50 грн.

Задекларовані ФОП ОСОБА_2 за вищезазначеною декларацією суми були сплачені позивачем згідно із наданими до позовної заяви платіжними дорученнями та квитанціями, а саме: платіжне доручення №320 від 28.02.2013 р.; квитанція №17764.416.2 від 29.03.2013р.; квитанція №17764.687.1 від 29.04.2013р.; квитанція №17764.596.3 від 29.05.2013р.; платіжне доручення №321 від 13.06.2013р.; платіжне доручення №326 від 18.07.2013р.; платіжне доручення №329 від 19.08.2013р.; квитанція №17764.491.1 від 30.09.2013р.; платіжне доручення №332 від 23.10.2013р.; квитанція №10 від 29.11.2013р.; платіжне доручення №337 від 11.12.2013р.; платіжне доручення №340 від 28.01.2014р.

28.01.2014р. ФОП ОСОБА_2 подано до відповідача податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), якою позивачем задекларовано податкове зобовязання з орендної плати за землю у розмірі 1 відсотка від нормативно-грошової оцінки на загальну суму 21 774, 66 грн. із розбивкою щомісячної плати у розмірі 1814, 53 грн. та за грудень 2014 року у розмірі 1814, 50 грн.

Задекларовані ФОП ОСОБА_2 за вищезазначеною декларацією суми були сплачені позивачем згідно із наданими до позовної заяви платіжними дорученнями та квитанціями, а саме: платіжне доручення №349 від 27.03.2014р.; платіжне доручення №352 від 30.04.2014р.; квитанція №35449.739.1 від 29.05.2014р.; платіжне доручення №357 від 26.06.2014р.; платіжне доручення №360 від 28.07.2014р.; платіжне доручення №367 від 29.09.2014р.; платіжне доручення №368 від 08.10.2014р.; платіжне доручення №373 від 05.11.2014р.; платіжне доручення №376 від 19.11.2014р.; платіжне доручення №377 від 24.11.2014р.; платіжне доручення №380 від 26.12.2014р.; платіжне доручення №384 від 29.01.2015р.

09.02.2015р. ФОП ОСОБА_2 подано до відповідача податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), якою позивачем задекларовано податкове зобовязання з орендної плати за землю у розмірі 1 відсотка від нормативно-грошової оцінки на загальну суму 27 196, 55 грн. із розбивкою щомісячної плати у розмірі 2266, 38 грн. та за грудень 2015 року у розмірі 2266, 37 грн.

Задекларовані ФОП ОСОБА_2 за вищезазначеною декларацією суми були сплачені позивачем згідно із наданими до позовної заяви платіжними дорученнями та квитанціями, а саме:

платіжне доручення №387 від 26.02.2015р.; платіжне доручення №1 від 30.03.2015р.; квитанція №0.0.380012382.1 від 29.04.2015р.; платіжне доручення №7 від 25.05.2015р.; квитанція №0.0.403057241.1 від 26.06.2015р.; платіжне доручення №13 від 24.07.2015р.; платіжне доручення №22 від 18.08.2015р.; квитанція №0.0.438493454.1 від 22.09.2015р.; платіжне доручення №35 від 26.10.2015р.; платіжне доручення №39 від 26.11.2015р.; квитанція №N16ZK50418 від 30.12.2015р.; квитанція №0.0.497586457.1 від 29.01.2016р.

Лівобережною ОДПІ направлялись на адресу ОСОБА_2 листи за вих. №18565/8/00165-1703 від 19.06.2015р., №3082/6/0464/707 від 09.02.2016р., №4471/6/0464/302 від 25.02.2016р., у яких, як зазначено у відзиві на позов, відповідач повідомляв ОСОБА_2 про необхідність зявитись до податкового органу з питання перевірки правильності нарахування плати за землю (орендної плати) та надання уточнюючих декларацій по орендній платі за землю з урахуванням вимог п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України щодо відсутності у фізичних осіб повноважень на подання податкових декларацій з орендної плати за землю.

У відзиві Лівобережною ОДПІ зазначає, що з огляду на те, що позивач до податкового органу не зверталась та уточнюючих декларацій не подавала, відповідачем на підставі положень п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено ОСОБА_2 суму грошового зобовязання з орендної плати за землю.

Так, 25.05.2016р. Лівобережною ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення за №19/1302 за формою "Ф", яким контролюючим органом на підставі п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України визначено податкове зобовязання ОСОБА_2 за платежем «Орендна плата з фізичних осіб» на загальну суму 230 851, 42 грн., в т.ч.:

-за 2013 рік на суму 71 053, 24 грн.;

-за 2014 рік на суму 71 053, 24 грн.;

-за 2015 рік на суму 88 744, 94 грн.

Не погодившись із вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням Лівобережної ОДПІ, ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 42 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним, а обєктом плати за землю є земельна ділянка.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.9.1.10 п. 9.1 статті 9 та п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Плата за землю є одним з загальнодержавних податків та зборів.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата) (п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом підпунктів 14.1.72 та 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII "Плата за землю".

Згідно зі ст.269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є:

- власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);

- землекористувачі.

Об'єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 Податкового кодексу України).

В силу пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.07.2013р. та станом на 01.07.2014р.).

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.07.2015р.).

При цьому слід зауважити, що ст. 274 Податкового кодексу України визначено ставку для земельного податку стосовно земельних ділянок, нормативно-грошову оцінку яких проведено, в той час як в контексті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та спірних правовідносин мова йде про орендну плату з фізичних осіб.

Статтею 288 Податкового кодексу України встановлено порядок справляння орендної плати, у якій визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (в т.ч. який оформлено та зареєстровано відповідно до законодавства (згідно редакції п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України, яка була чинною станом на 01.07.2015р.).

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Відповідно до положень ст. 288 Податкового кодексу України, платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Згідно із п. 288.4 та п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.07.2013р. та 01.07.2014р.), розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, але річна сума платежу:

-не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки;

- не може перевищувати:

а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки;

б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом;

в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки;

- може бути більшою граничного розміру орендної плати, ніж зазначений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

Згідно із п. 288.4 та п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (у редакції станом на 01.07.2015р.), розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, але річна сума платежу:

- не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки;

- не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, приписи ст. 288 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент нарахування позивачу податкових зобов'язань з орендної плати за 2013, 2014, 2015 рр.) передбачали, що річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Згідно із ст. 285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України визначено поняття «платники податків», якими визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі (п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В силу абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Із системного аналізу вищенаведених норм права слідує, що Податковий кодекс України визначає в якості платників податків дві категорії осіб, а саме:

- фізичні особи (резиденти і нерезиденти України);

- юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, слід зауважити, що в контексті податкового зобов'язання з плати за землю (в т.ч. щодо орендної плати) Податковий кодекс України не містить окремої категорії платника даного податкового зобов'язання як фізична особа-підприємець, у зв'язку з чим нарахування податкових зобов'язання по сплаті орендної плати фізичним особам (в т.ч. й фізичним особам-підприємцям) здійнюється згідно положень п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що податкові зобовязання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб» за 2013, 2014, 2015 рік контролюючим органом у визначений п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України строк позивачу не нараховувалось з огляду на відсутність доказів протилежного.

Натомість, аргументуючи правомірність сформованого Лівобережною ОДПІ податкового повідомлення-рішення №19/1302 від 25.05.2016р., відповідач посилається на положення ст. 102 Податкового кодексу України, з приводу чого слід зазначити наступне.

Так, статтею 102 Податкового кодексу України врегульовано питання строків давності та порядку їх застосування.

Суд зауважує, що згідно ч. 3 та ч. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України (у редакції, яка була чинною станом на 01.07.2013р., 01.07.2014р. та 01.07.2015р.) визначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Згідно п. 102.2 ст. 102 Податкового кодексу України (у редакції, яка була чинною станом на 01.07.2013р., 01.07.2014р. та 01.07.2015р.), грошове зобов'язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо:

- податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов'язання, не було подано;

-посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Тобто зі змісту наведеної норми вбачається, що контролюючий орган вправі визначити суму грошового зобовязання платника не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом.

Водночас, слід зазначити, що Податковим кодексом України не встановлено обовязок для фізичних осіб (в т.ч. й фізичних осіб-підприємців) щодо подачі податкових декларацій з плати за землю (зокрема, орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності).

Натомість, у даному випадку в контексті положень ст. 288 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування плати за землю (зокрема, орендної плати) фізичним особам (в т.ч. й фізичним особам-підприємцям) здійснюється саме контролюючим органом шляхом направлення у строк визначений п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України податкових повідомлень-рішень.

Отже, з огляду на відсутність у позивача обовязку щодо подачі податкових декларацій з плати за землю (зокрема, орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності), а також враховуючи той факт, що контролюючим органом у термін, встановлений п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України податкові зобовязання зі сплати орендної плати за період 2013, 2014, 2015 рр. нараховані не були, Лівобережна ОДПІ при формуванні податкових зобовязань позивача по сплаті орендної плати з фізичних осіб за 2013, 2014 та 2015 рр. не мала правових підстав для застосування положень п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, та, відповідно, винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, слід зазначити, що відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено факт наявності обставин, визначених п. 102.2 ст. 102 Податкового кодексу України, згідно з якими відповідні грошові зобов'язання могли бути нараховані без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 даної норми.

Таким чином, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає, згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, безсторонньо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення неупереджено, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевказаних норм законодавства та встановлених судом обставин справи, суд вважає, що відповідач при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення діяв всупереч встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 2308,52 грн., що документально підтверджується наявним у матеріалах справи дублікатом квитанції №0.0.920772845.1 від 19.12.2017р. на суму 2308,52 грн. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов ФОП ОСОБА_2 - задоволено повністю, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 2308,52 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі №804/8810/17 (Лівобережна обєднана державна податкова інспекція м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області).

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: 49000, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49026, м.Дніпро, вул. пр. Слобожанський, 95А; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №19/1302 від 25.05.2016р.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області () судові витрати в сумі 2308, 52 грн. (дві тисячі триста вісім гривень пятдесят дві копійки).

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1