Справа № 826/1279/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 червня 2018 року справа №826/1279/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:

за позовомГромадянина Бангладеш ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач)
до1. Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 1, ДМС України) 2. Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, ГУ ДМС України в місті Києві)
про1) визнання протиправним та скасування наказу від 05 липня 2016 року №365; 2) визнання протиправним та скасування рішення від 17 серпня 2016 року №36-16; 3) зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва оскільки вважає протиправними: наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 05 липня 2016 року №365, відповідно до якого видано повідомлення від 05 липня 2016 року №163 про відмову в прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; рішення ДМС України від 17 серпня 2016 року №36-16 про відхилення скарги позивача на рішення ГУ ДМС України в місті Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим просить зобов'язати відповідача 1 повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваних наказу та рішення, відповідачем не повно досліджено ситуацію у країні походження позивача та наявність об'єктивних обставин, які викликають побоювання за його життя та здоров'я, а також позивач звернув увагу на набуття чинності змінами до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно яких розширено поняття "особа, яка потребує додаткового захисту", як на підставу для повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/1279/17 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2017 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач 1 у письмовому запереченні проти позову зазначив про відповідність оскаржуваних рішення та наказу вимогам чинного законодавства, оскільки заяві позивача надано повний аналіз у контексті умов, що з'явились внаслідок розширення поняття "особа, яка потребує додаткового захисту", а також зазначив, що актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті, так як обставини справи конкретно щодо позивача не змінились.

Відповідач 2 письмового відзиву або пояснень з приводу позовних вимог до суду не надав.

В судовому засіданні 20 грудня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідачів проти позову заперечив; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, звертає увагу на наступне.

Громадянин Бангладеш ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05 липня 2016 року, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через переслідування його за політичні переконання на території Бангладеш з боку прибічників правлячої партії.

Згідно наказу ГУ ДМС України в місті Києві від 05 липня 2016 року №365 Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказаний наказ мотивовано тим, що за результатами аналізу заяви Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05 липня 2016 року та його попередньої заяви від 17 березня 2014 року, причини звернення за захистом не змінились.

11 липня 2016 року позивачем до ДМС України подано скаргу на наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 05 липня 2016 року №365 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду скарги Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 ДМС України прийнято рішення від 17 серпня 2016 року №36-16, яким відхилено скаргу Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 від 11 липня 2016 року на наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 05 липня 2016 року №365 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Зокрема у висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16 серпня 2016 року зазначено, що обставини, викладені у наказі від 05 липня 2016 року №365 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" не дають підстав для висновку про те, що територіальним органом ДМС допущено порушення або не правильне застосування положень законодавства, оскільки заявник мав змогу викласти обставини, які на його думку є нововиявленими у контексті його попередньої заяви.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Законом України "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема пункт 13 частини першої статті 1 викладено в такій редакції: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу вказаних правових норм вбачається необхідність встановити в межах спірних правовідносин факт зміни умов чи наявності нових відомостей, які підвищують ймовірність того, що позивача може бути визнано біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що рішенням ДМС України від 11 серпня 2014 року №425-14 Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатами оскарження вказаного рішення в судовому порядку, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2016 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року, якими у задоволенні адміністративного позову Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено.

Зокрема в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2016 року встановлено, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи та політичних переконань.

У своїй заяві від 05 липня 2016 року, позивач зазначив, що ситуація для політично-активних членів партії Джамаат-е Ісламі залишається небезпечною, що підтверджується інформацією країни походження, з посиланням на Звіт "Амністія Інтернешнл".

Вказаний звіт, згідно неофіційного перекладу, містить інформацію про наступне: "Десятки людей були вбиті, коли пасажирські автобуси і інші транспортні засоби були атаковані бензиновими бомбами в контексті антиурядових кампаній. Сотні прихильників опозиції були затримані за різні періоди, іноді з політичних мотивів. Незалежні засоби масової інформації знаходяться під сильним тиском і свобода слова є обмеженою. Понад 40 людей були піддані насильницькому зникненню. Сотні членів опозиції були затримані протягом декількох днів або місяців до звільнення. Деяким з них були пред'явлені звинувачення у підпалі".

Викладені відомості про країну походження позивача містять лише загальну інформацію про неспокійну політичну ситуацію в країні, у тому числі переслідування прихильників опозиційних партій, однак, не підтверджують індивідуальних обставин, які б могли викликати побоювання стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань саме позивачем.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано нових відомостей, які б дали змогу встановити його причетність до ісламістської партії Джамаат-е Ісламі, чи доказів на підтвердження вчинення збройних нападів на нього, пов'язаних з його політичною діяльністю, відповідно, підстави для висновку про можливе переслідування позивача з політичних підстав відсутні.

Проаналізувавши обставини, встановлені судом за результатами оскарження рішення ДМС України від 11 серпня 2014 року №425-14, яким Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інформацію, надану позивачем при повторному зверненні до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05 липня 2016 року, судом не вбачається умов та наявності нових обставин, які б дали підставу для повторного розгляду його заяви по суті.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 05 липня 2016 року №365 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Частиною п'ятою статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно підпункту "б" пункту 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на відсутність підстав для повторного розгляду заяви позивача по суті та правомірність прийняття наказу про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку, що рішення ДМС України від 17 серпня 2016 року №36-16 "Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" є обґрунтованим, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваних рішення та наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов