Справа № 823/23/18
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/23/18 Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

02.01.2018 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправними (нечинними) та скасування постанов від 03.10.2017 №23-13-09/0970-4998 про накладення штрафу в сумі 32000 грн. та №23-13-09/0970-499 про накладення штрафу в розмірі 96000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення №23-13-09/0970-4998 прийняте за відсутності факту порушення вимог трудового законодавства. Щодо постанови №23-13-09/0970-499 позивач вказував, що постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2017 у справі №697/2053/17 визнано ОСОБА_2 винною у використанні праці ОСОБА_3 без оформлення трудового договору та накладено штраф у сумі 8500,00 грн. Оскільки за вищевказане правопорушення позивачку вже притягнуто до відповідальності, прийняття постанови №23-13-09/0970-499 є подвійною відповідальністю за одне і те саме порушення, що не допускається.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 р. як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано доводами, аналогічними у позовній заяві.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, а постанову суду такою, що прийнято на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про час, дату та місце слухання справи не перешкоджає розгляду справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у зв'язку зі зверненням до відповідача ГУ ПФУ в Черкаській області щодо порушення вимог законодавства на підставі наказу від 01.09.2017 №190-Н та направлення від 01.09.2017 №1816 відповідачем проведено інспекційне відвідування ОСОБА_2 з питань дотримання вимог трудового законодавства України.

За наслідками перевірки складено акт №23-13-09/0970 про порушення позивачем вимог ст.ст.24, 50, 106 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято постанови 03.10.2017 №23-13-09/0970-4998 про накладення штрафу в сумі 32000 грн. та №23-13-09/0970-499 про накладення штрафу в розмірі 96000 грн і припис від 12.09.2017 №23-13-09/0970-0677, яким зобов'язано: не допускати до виконання робіт осіб, з якими не оформлено у встановленому порядку відносини щодо використання їх праці; привести у відповідність оплату за надурочні години у лютому 2017 року; забезпечити тижневу тривалість робочого часу найманих працівників.

З постанови №23-13-09/0970-4998 вбачається, що вона прийнята за не проведення оплати заробітної плати за надурочні години у лютому 2017 року; не забезпечення нормальної тривалості робочого часу найманого працівника, а з постанови №23-13-09/0970-499 - за фактичний допуск до роботи ОСОБА_3 без оформлення трудового договору, видання наказу про прийом на роботу та повідомлення державного органу з питань адміністрування єдиного внеску про прийняття вказаної особи на роботу.

Не погоджуючись з зазначеними постановами відповідача, позивач звернулася з адміністративним позовом до суду.

Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, регулюються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-У (далі - Закон № 877).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 877, заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до ст. 259 КЗпП України, Державна служба України з праці має реалізовувати державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з п. 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок № 295), державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення; та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов'язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження). Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Згідно з пп. 6 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів.

Пунктами 19, 20 Порядку № 295 передбачено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок).

Згідно пункту 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу . Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника (пункт 6 Порядку № 509).

Відповідно до пункту 7 Порядку № 509, справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Аналіз вказаних норм свідчить про дотримання відповідачем законодавства щодо порядку проведення перевірки позивача.

Щодо правомірності прийняття постанови від 03.10.2017 №23-13-09/0970-4998 про накладення штрафу в сумі 32000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано апеляційним судом, що вона прийнята за не проведення оплати заробітної плати за надурочні години у лютому 2017 року; не забезпечення нормальної тривалості робочого часу найманого працівника.

Згідно матеріалів справи, трудовий договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений з 10 лютого 2017 року з оплатою 1600.00 грн., час виконання робіт - 4 години в день з двома вихідними.

ОСОБА_3 працювала в лютому 2017 року з одним вихідним днем (12,19 та 26 лютого 2017 року) при цьому тривалість робочого часу за тиждень становить 24 години, що підтверджується табелем обліку робочого часу.

Оплата працівниці за роботу в надурочні години в лютому 2017 року не проведена, чим порушено статті 50, 106 КЗпП України.

Отже, аргументи апелянта, що ОСОБА_3 працювала з двома вихідними днями на тиждень відповідно до графіку виходу на роботу працівника за лютий 2017 року, копія якого надана суду, не заслуговують на увагу, оскільки спростовується графіком та табелем обліку робочого часу працівника ОСОБА_3 за лютий 2017 року, що був наданий під час перевірки, відповідно до якого ОСОБА_3 працювала з одним вихідним днем на тиждень.

Статтею 50 КЗпП України встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Згідно трудового договору, укладеного 10.02.2017 між позивачем та ОСОБА_3, останню прийнято на роботу продавця з встановленням 4 годинного робочого дня згідно графіка та з двома вихідними днями на тиждень, що надаються також згідно графіка з оплатою праці в сумі 1600 грн. на місяць.

Отже, вищезазначеним трудовим договором встановлено норму тривалості робочого часу для продавця ОСОБА_3 в обсязі 20 годин на тиждень.

Відповідно до графіка виходу на роботу працівників на лютий 2017 року, затвердженого позивачем, продавцеві ОСОБА_3 в лютому місяці встановлено три вихідні дні: 12, 19 та 26 лютого про що ОСОБА_3 повідомлена під підпис.

Згідно табеля обліку використання робочого часу ОСОБА_3 працювала в лютому 2017 року з одним вихідним днем на тиждень ( 12,19 та 26 лютого 2017 року) при цьому тривалість робочого часу за тиждень становить 24 години замість встановлених згідно трудового договору 20 годин.

Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого часу.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що продавець ОСОБА_3 виконувала надурочні роботи протягом трьох тижнів 4 години на тиждень.

Статтею 106 КЗпП України визначено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Проте, позивач не оплатила продавцеві ОСОБА_3 у подвійному розмірі годинної ставки здійсненні нею надурочної роботи, чим порушила положення ст. 106 КЗпП України.

Крім того, додатковим підтвердженням наявності вищеописаних порушень трудового законодавства є лист позивачки до відповідача від 20.09.2017 щодо виконання припису від 12.09.2017 №23-13-09/0970-0677.

Відповідно до ст. 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аргументи апелянта, що позивачем усунуто порушення вимог трудового законодавства на підставі припису від 12.09.2017 №23-13-09/0970-0677, що є підставою для визнання постанови незаконною та її скасування, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно постанови від 03.10.2017 №23-13-09/0970-4998 на позивача накладено штраф у розмірі 32 000,00 грн. на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпПУ (недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці).

Частиною 11 статті 7 Закону №877-V визначено, що у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб'єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», яка ратифікована Законом України №1985-IV від 08 вересня 2004 року (далі - Конвенція №81), яка визначає повноваження, права та обов'язки інспекторів з питань праці Держпраці та її територіальних органів, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов'язувати вивішувати об'яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Частиною 4 статті 2 Закону №877-V передбачено, що заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

У частині 5 статті 2 Закону №877-V наведено вичерпний перелік норм даного Закону, дотримання яких зобов'язані забезпечити Держпраці та його територіальні органи при здійсненні державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, серед яких відсутня частина 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а саме - статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Отже, норми ч.11 ст.7 Закону №877-V відсутні у переліку норм наведеному у частині 5 статті 2 Закону №877-V, дотримання яких для відповідача є обов'язковим.

Окрім того, відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи щодо притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

З огляду на наведені обставини та норми права, колегія суддів прийшла до висновку, що ч.11 ст.7 Закону №877-V до спірних правовідносин не застосовується, а тому виконання позивачем у встановлений строк вимог припису не позбавляє його відповідальності за несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати і недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці, а також не звільняє його від сплати штрафів визначених спірними постановами.

Аналогічна позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року у справі №697/2073/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності прийняття відповідачем постанови від 03.10.2017 №23-13-09/0970-4998 про накладення штрафу в сумі 32000 грн.

Щодо постанови №23-13-09/0970-499 про накладення штрафу в розмірі 96000 грн., прийняту за фактичний допуск до роботи ОСОБА_3 без оформлення трудового договору, видання наказу про прийом на роботу та повідомлення державного органу з питань адміністрування єдиного внеску про прийняття вказаної особи на роботу.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

У відповідності до приписів ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний:

1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Згідно ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до акту від 12.09.2017 № 23-13-09/0970 за результатами інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 встановлено порушення законодавства про працю, зокрема, на час проведення інспекційного відвідування в кіоску, який розташований на території центральної районної лікарні, де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2 використовувалась праця ОСОБА_3 без оформлення трудового договору, чим порушено ст. 24 КЗпП України. Вже в процесі інспекційного відвідування укладено трудовий договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 12 вересня 2017 року та 11.09.2017 подане повідомлення про прийняття працівника на роботу;

Факт допуску Позивачем ОСОБА_3 11.09.2017 до роботи без укладення трудового договору підтверджується встановленими актом від 12.09.2017 № 23-13-09/0970 обставинами та наданими під час інспекційного відвідування поясненнями ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2

Зокрема, ОСОБА_3 у поясненнях від 11.09.2017 повідомила, що під час проведення контролюючого заходу вона допомогла торгувати ФОП ОСОБА_2 в кіоску на території центральної районної лікарні, поки остання вирішувала свої питання.

ФОП ОСОБА_2 в поясненнях від 11.09.2017 повідомила, що в кіоску на території районної лікарні реалізує продукцію вона особисто, проте 11.09.2017 її підмінила на чотири години (з 09 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.) ОСОБА_2

Крім того, постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2017 у справі №697/2053/17, що набрала законної сили 24.11.2017, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, а саме у фактичному допуску ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудового договору. Окрім того, у вказаному судовому рішенні зазначено, що у судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у скоєнні даного адміністративного правопорушення визнала.

Отже, факт допуску Позивачем ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудового договору встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв'язку з чим вказана обставина не потребує доказування.

Також судами встановлено, що лише 12.09.2017 між позивачкою та ОСОБА_3 укладений трудовий договір, який того ж дня зареєстрований Канівським відділенням Черкаської ОДПІ.

Таким чином, позивачем не спростовано, що допустила ОСОБА_3 до роботи в кіоску, розташованого в Канівській центральній районній лікарні, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про правомірність прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу від 03.10.2017 № 23-13-09/0970-499.

Також колегія суддів вважає необгрунтованими аргументи позивача та підтримує висновок суду першої інстанції з приводу протиправності постанови від 03.10.2017 № 23-13-09/0970-499, так як остання була прийнята з порушенням вимог ст. 61 Конституції України (заборони подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення), оскільки позивача постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2017 вже було притягнуто за дане порушення до юридичної відповідальності, оскільки накладений постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2017 штраф за вчинення адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 41 КУпАП є видом адміністративної відповідальності (ст. 9 КУпАП), а постанова від 03.10.2017 № 23-13-09/0970-499 винесена на підставі ст.265 КЗпП України, тобто є фінансовими санкціями.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень відповідачем норм діючого законодавства при винесенні спірної постанови .

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Внаслідок вказаного, аналізуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 74 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, обставини встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом, апелянтом не спростовано, внаслідок чого, всі наведені апелянтом доводи не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст постанови виготовлено 18.06.2018 р.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 р. - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправними та скасування постанов - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель