Справа № 802/822/18-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 червня 2018 р. Справа № 802/822/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_4 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 06.11.2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №1064-50 від 06.11.2017 року, яким їй визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 30842,12 грн. Разом із тим, вказане податкове повідомлення рішення позивач вважає протиправним, оскільки воно винесене відповідачем без з`ясування та врахування істотних обставин, а тому звернулась до суду з позовною вимогою визнати його протиправним та скасувати.

Ухвалою від 22.03.2018 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.04.2018 року.

У судовому засіданні 16.04.2018 року в зв'язку з витребуванням додаткових доказів оголошено перерву до 08.05.2018 року.

Судове засідання 08.05.2018 року не відбулось, у зв'язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 21.05.2018 року.

Ухвалою від 21.05.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 10 календарних днів.

Крім того, у зв'язку із необхідністю отримання додаткових доказів, у судовому засіданні 21.05.2018 року оголошено перерву до 30.05.2018 року.

Ухвалою від 30.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 04.06.2018 року.

У судовому засіданні 04.06.2018 року представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Зокрема зазначили, що належні позивачу на праві власності 43/50 (сорок три п`ятдесятих) часток комплексу будівель та споруд, які розташовані в місті Вінниці, по вулиці Карла Маркса, 15, не є об'єктом оподаткування, адже є будівлями промисловості. Також зазначили, що відповідач помилково відносить до кола осіб, які мають право на пільги, лише підприємства. Крім того вказали, що відповідачем не вірно обраховано ставку податку, оскільки у власності позивача перебуває не одна будівля, а комплекс будівель та споруд, кожна із яких має різне призначення та, відповідно, різні ставки оподаткування.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення даного позову посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна не слідує, що належні позивачу будівлі є будівлями промисловості. Також зазначила, що зміни до технічної документації, в частині приналежності належних позивачу будівель та споруд до виробничих, були внесені лише 25.05.2017 року. Крім того, віднесення належних позивачу будівель до офісних приміщень відбулось на підставі інформації, яка наявна у податковій базі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець та їй на праві приватної власності належить 43/50 (сорок три п`ятдесятих) часток комплексу, будівель та споруд, які розташовані в місті Вінниці, по вулиці Карла Маркса, 15, набутих згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2012 року, укладеного з КП "Управління механізації будівництва", що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів.

23.01.2015 року Вінницькою міською радою прийнято рішення №1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та Порядків їх справляння".

29.01.2016 року Вінницькою міською радою прийнято рішення №90 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.01.2015 року № 1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядків їх справляння", пунктом 1.1.2 якого з порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки викладено у новій редакції.

Пунктом 4.3 Порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлено з 01.01.2016 року ставки для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від місця розташування (зональності) у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.

16.06.2017 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області прийнято податкове повідомлення-рішення №229242-13, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 39912,43 грн.

Не погоджуючись із прийнятим податковим-повідомленням рішення, в частині визначення площі об'єкта права власності, представник позивача звернувся до відповідача із відповідною заявою, у якій просив прийняти нове податкове-повідомлення рішення із вірно визначеною сумою податкового зобов'язання, яке відповідає реальній площі 43/50 часток об'єкта оподаткування.

За наслідками розгляду даної заяви, відповідач листом від 07.11.2017 року повідомив позивача про те, що Головним управління ДФС у Вінницькій області здійснено перерахунок суми податкових зобов'язань виходячи із площі об'єкта оподаткування - 3197,4 кв. м. та сформовано нове податкове повідомлення-рішення №1064-50 від 06.11.2017 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 30842,12 грн. Також повідомлено про те, що попереднє податкове повідомлення-рішення №229242-13 від 16.06.2017 року вважається скасованим.

Разом із тим, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням №1064-50 від 06.11.2017 року позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України N71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до п. п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, стали об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частка.

Пункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В даному ж випадку обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача зазначає, що належні ОСОБА_4 43/50 часток комплексу будівель та споруд є будівлями промисловості, а тому відповідно до п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування.

Разом із тим, такі твердження представника позивача суд оцінює критично, оскільки аналіз положень п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, із положень пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України слідує, що нерухомість має бути класифікована саме як "будівлі промисловості промислових підприємств".

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що застосування п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Таким чином, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, на думку суду, не підпадає під дію п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічні висновки щодо застосування положень п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України містяться у постанові Верховного суду від 15.05.2018 року (справа №806/2461/17).

Поряд із цим, надаючи оцінку посиланням представника позивача на те, що відповідачем не вірно розраховано суму податкового зобов'язання, суд зазначає наступне.

Згідно п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 ст. 266 ПК України визначено, зокрема, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Так, як уже зазначалось судом вище, 29.01.2016 року на 4 сесії 7 скликання Вінницькою міською радою прийнято рішення № 90 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.01.2015 року № 1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядку їх справляння (зі змінами)".

Відповідно до п. 4.3 Порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який є Додатком № 1 до Рішення міської ради від 29.01.2016 року № 90, встановлено з 01.01.2016 року ставки для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від місця розташування (зональності) у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м бази оподаткування.

Зокрема, для об'єктів, що розташовані в ІІІ зоні встановлено наступні ставки податку: для будівель готельних - 0,7; для будівель офісних - 0,7; для будівель торгівельних - 0,7; для гаражів - 0,4; для будівель для публічних виступів - 0,7; для господарських (присадибних) будівель - 0,3; для інших будівель - 0,4.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з договору купівлі-продажу від 12.03.2012, укладеного між КП "Управління механізації будівництва" (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець), останній відчужено: будівлю контори загальною площею 373,9 кв.м., прохідну загальною площею 13,9 кв.м., котельню загальною площею 140,1 кв.м., майстерню великої техніки з компресорною, акумуляторною загальною площею 2132,8 кв.м., складу загальною площею 303,0 кв.м., майстерню з навісом загальною площею 233,7 кв.м., огорожу з воротами, мостіння, трансформаторну з компресорною, туалет, комору, навісу, насосну станцію, каналізацію, які становлять 43/50 (сорок три п`ятдесятих) частки комплексу будівель та споруд, по вул. К. Маркса, 15, м. Вінниця, загальна площа якого становить 4811,3 кв.м. Загальна площа придбаних позивачем об`єктів становить 3197.4 кв. м.

При цьому, як слідує із матеріалів справи, податкове зобов'язання позивачу було розраховане із застосуванням ставки податку для офісних будівель, тобто 0,7.

Разом із тим, суд не погоджується із проведеним відповідачем розрахунком податкових зобов'язань, оскільки у власності позивача перебуває 43/50 (сорок три п`ятдесятих) частки комплексу будівель та споруд, частина із яких не є офісними будівлями та відноситься до гаражів, господарських будівель та інших будівель, які, в свою чергу, підлягають оподаткуванню за іншою ставкою податку.

Суд також критично оцінює посилання представника відповідача на те, що належний позивачу комплекс будівель та споруд числиться у податковій базі як офісні будівлі, оскільки відповідно до п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не вірно розраховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки останнім помилково застосовано ставку податку як для офісних будівель до всього комплексу належних позивачу будівель та споруд, частина з яких відноситься до гаражів, господарських будівель та інших будівель, які, в свою чергу, підлягають оподаткуванню за іншою ставкою податку.

Таким чином, в контексті наведеного, суд дійшов висновку, що хоча відповідачем вірно встановлено, що майновий комплекс, який належить ОСОБА_4, підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, однак помилково визначено суму такого податкового зобов'язання.

Разом з тим, встановивши невідповідність частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано та що без неї оспорюваний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність, значення.

При цьому, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

В даному випадку неможливо виокремити ту частину оскарженого податкового повідомлення-рішення, яку суд вважає протиправною, а тому суд приходить до висновку про необхідність скасування податкового повідомлення-рішення №1064-50 від 06.11.2017 року повністю.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області понесені нею судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 06.11.2017 року №1064-50.

Стягнути на користь ОСОБА_4 сплачений при звернені до суду судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Головне управління ДФС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Повний текст рішення складено 14.06.2018 року.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна